Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У грудні 2025 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» через свого представника Грибанова Д. В. звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 15 689 грн 83 коп. та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.03.2019 [PERSON] уклала із Акціонерним товариством «Ідея Банк» кредитний договір № Z75.21841.005010097. 17.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 17112023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 17.11.2023 № 17112023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 в сумі 15 689 грн 83 коп., з яких: 6 406 грн 84 коп. заборгованість за основним боргом; 2 097 грн 30 коп. заборгованість за відсотками; 7 185 грн 69 коп. заборгованість за комісіями. Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги здійснювались безпосередньо АТ «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги. ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювалися. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Однак, відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань та припинила здійснювати повернення кредитних коштів у строки, встановлені кредитним договором. З моменту отримання права вимоги до відповідачки (17.11.2023), позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 в сумі 15 689 грн 83 коп. Ухвалою судді від 12.01.2026 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачка, у встановлений ухвалою про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не подала. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку позовного провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд зобов`язаний встановити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення сторін, і якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин. Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 11.03.2019 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z75.21841.005010097. Відповідно п. 1.1 договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 7 250 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору. Пунктом 1.2 договору встановлено, що банк надає кредит у день підписання договору строком на 18 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника. Згідно з п. 1.3 договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49 % (маржу банку). Відповідно п. 1.4 договору станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 9,99%. Згідно з п. 1.10 договору за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: -надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; -надання інформації по рахунку позичальника з використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; -опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до п. 1.13 договору банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № [NUMBER] у гривні в рамках пакету послуг «Card Blanche Blue Start ID INS», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Пунктом 2.1 договору визначено, що позичальник повертає кредит разом із процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 18 щомісячних внесках включно до 11 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів. У п. 6.1 договору встановлені щомісячні внески, наведені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № 29093010724555, згідно з якою погашення суми кредиту становить 7 250 грн; проценти за користування кредитом 589 грн 26 коп.; плата за обслуговування 3 260 грн 50 коп.; реальна річна процентна ставка 121,87690735%; загальна вартість кредиту 11 101 грн 76 коп. 11.03.2019 між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «Уніка життя» укладено договір добровільного страхування життя № Z75.21841.005010097, відповідно до п. 3.6 якого розмір страхового платежу (підлягає до сплати одноразово) становить 1 000 грн перерахування страхових платежів здійснюється через рахунок відкритий у АТ «Ідея Банк». Відповідно до ордеру-розпорядження про видачу кредиту № 1 від 11.03.2019 на підставі договору від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 [PERSON] перераховано кредит у сумі 6 250 грн. Згідно з ордером-розпорядженням про сплату страхового платежу № 2 від 11.03.2019 на підставі страхового платежу від [PERSON] перераховано 1 000 грн ПАТ «Страхова компанія «Уніка життя». Відповідно до виписки за кредитним договором № Z75.21841.005010097 від 11.03.2019 за період з 11.03.2019 по 17.11.2023 [PERSON] 11.03.2019 було видано кредит у розмірі 7 250 грн. З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 слідує що станом на 17.11.2023 загальна заборгованість [PERSON] становить 15 689 грн 83 коп., з яких: заборгованість за основним боргом 6 406 грн 84 коп., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 2 097 грн 30 коп., заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 7 185 грн 69 коп. Також судом встановлено, що 17.11.2023 між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 17112023, за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом та визначені в друкованому реєстрі боржників (додаток № 2), що підписується сторонами в день укладання договору та в реєстрі боржників в електронному вигляді (додаток № 1), що надсилається разом з актом приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді (додаток № 3) клієнтом фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку в день укладання договору. Друкований реєстр боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною договору (підпункти 2.1, 2.2 п. 2 договору). Відповідно до платіжної інструкції від 20.11.2023 № 20494 ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснило оплату за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу від 17.11.2023 № 17112023 у сумі 3 633 000 грн на рахунок АТ «Ідея банк». Згідно з витягом реєстру боржників № 2 до договору факторингу від 17.11.2023 № 17112023 ТОВ ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 на загальну суму 15 689 грн 83 коп., з яких: заборгованість за основним боргом 6 406 грн 84 коп., заборгованість за відсотками 2 097 грн 30 коп., заборгованість за комісіями 7 185 грн 69 коп. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] на підставі договору від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 отримала в АТ «Ідея банк» кредит у розмірі 7 250 грн строком на 18 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 9,99% річних за користування кредитом та щомісячної плати за обслуговування кредиту згідно п. 6 графіку щомісячних платежів за кредитним договором, однак, взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків не виконала, чим істотно порушила умови укладеного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Встановлено, що за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 річна процентна ставка становить 9,99%. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання такі надмірні грошові суми перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Первісний кредитор як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, спонукали у такий спосіб останню на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, які вона не могла оцінити належно. Участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах». У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 «якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також вказувала, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних … з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення,та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання». З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів річних, Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2024 року у справі № 335/4646/22 вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, висновок судів про обмеження стягнення процентів річних. Вказував, що «стягнення заявленої суми процентів річних за таких умов є нерозумним з огляду на непропорційність наслідкам правопорушення, адже матиме наслідком не компенсацію майнових втрат позикодавця, а його збагачення за рахунок позичальника, що несправедливо відносно боржника». Суд також зазначає, що кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 передбачено, що відповідачці кредит надано на 18 місяців строком до 11.09.2020, розмір відсотків відповідно до графіку щомісячних платежів договору встановлено в сумі 589 грн 26 коп., адже вони були самостійно визначені первісним кредитором саме як проценти «за користування кредитом» в межах строку кредитування. Враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами за кредитним договором не є співмірною сумі кредиту, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансових установ, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 у розмірі 589 грн 26 коп. Щодо вимог про стягнення заборгованості по комісії (платі за обслуговування кредиту) в сумі 7 185 грн 69 коп., суд зазначає наступне. Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 набрав чинності Закон України від 15.11.2016 № 1734-VІІІ «Про споживче кредитування». Зазначений Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та спрямований на забезпечення належного рівня захисту прав споживачів фінансових послуг. У зв`язку з чим статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладено в новій редакції, відповідно до якої цей Закон застосовується до правовідносин відносин у сфері споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредиту може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1, 2 ст.11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Відповідно до п. 3.2.4 договору від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097 позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом. Відповідно до п. 6.1 договору щомісячні платежі визначені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту. Плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у вигляді 18 щомісячних платежів на загальну суму 3 262 грн 50 коп. Із зазначених умов договору вбачається, що банком встановлено плату за обслуговування кредиту, яка фактично є платою за надання позичальнику інформації щодо стану його кредитної заборгованості. Водночас ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» прямо передбачено безоплатність надання споживачу інформації про стан виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит. Таким чином, встановлення такої плати суперечить вимогам закону. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У такому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням положень статей 549-552, 1046, 1048, 1050 ЦК України можна дійти висновку, що наслідками укладення кредитного договору є виникнення у позичальника обовязку: повернути позикодавцеві суму кредиту (позики); сплатити проценти за користування кредитом; у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми; у випадках, передбачених договором або законом, сплатити неустойку (штраф, пеню). Враховуючи те, що відповідачці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку, що положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Враховуючи зазначене, вимога позивача про стягнення заборгованості з оплати за обслуговування кредиту у розмірі 7 185 грн 69 коп. є безпідставною та задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За правилами статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11.03.2019 № Z75.21841.005010097, укладеним між [PERSON] та АТ «Ідея банк», підлягають частковому задоволенню на користь ТОВ ФК «ЄАПБ», оскільки позивачем належними та допустимими доказами підтверджено перехід до нього права вимоги (правонаступництва). На підставі аналізу наведених норм матеріального права та досліджених судом доказів, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. З відповідачки підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6 406 грн 84 коп. та заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 589 грн 26 коп., що в загальній сумі становить 6 996 грн 10 коп. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем відповідно до платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 05.12.2025 № 149681 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028 грн, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 350 грн 50 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial