Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

10 листопада 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання за нею права особистої приватної власності на 10 кв.м частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що з 11 грудня 1982 року до теперішнього часу перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , але даний факт носить лише формальний характер, оскільки відповідач з 2000 року поїхав з міста. Позивачу не відоме місце його перебування, стосунки між ними припинені. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року була задоволена її позовна заява та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Після набрання рішенням законної сили, вона розпочала процес приватизації вищезазначеного житла. Відповідно до рішення Південноукраїнської міської ради за № 2426 від 11 вересня 2025 року [PERSON] приватизувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , із доплатою за надлишкову загальну площу, яка становить 10 кв.м. За надлишкову загальну площу вона сплатила власні кошти у розмірі 811,20 грн. Зазначає, що 10 кв.м частини вищезазначеної квартири хоча і були придбані у шлюбі, але за її особисті кошти. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала та пояснила, що на теперішній час шлюб між нею та [PERSON] не розірвано. У 2000 році останній поїхав з міста, спочатку вони спілкувалися, але згодом стосунки припинили, його місце знаходження їй не відоме. Згідно з рішенням Південноукраїнської міської ради за № 2426 від 11 вересня 2025 року вона приватизувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , із доплатою 811,20 грн. за надлишкову загальну площу 10 кв.м. В приватизації відповідач не приймав участі, доплату вона здійснювала за особисті кошти. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів, про що в судовому засіданні суд постановив відповідну ухвалу. Дослідивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 11 грудня 1982 року в Ульянівській сільській раді Миколаївського району Миколаївської області, актовий запис № 25. Після укладення шлюбу чоловікові та дружині присвоєні прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно /а.с. 7/. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року (справа № 486/1903/24) задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південноукраїнська міська територіальна громада в особі Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] /а.с. 14-19/. Відповідно до рішення Південноукраїнської міської ради за № 2426 від 11 вересня 2025 року «Про приватизацію [PERSON] квартири [ADDRESS] », Південноукраїнська міська рада вирішила передати (приватизувати) у приватну власність, із доплатою за надлишкову загальну площу, [PERSON] квартиру [ADDRESS] /а.с. 11/. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] /а.с. 8-10/, загальна площа квартири становить 44,56 кв.м. 17 вересня 2025 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно /а.с. 12/. До позовної заяви додано дублікат квитанції про сплату [PERSON] 23 вересня 2025 року на рахунок КП «Бюро технічної інвентаризації» грошових коштів у сумі 811,20 грн. /а.с. 20/а/. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав /а.с. 13/ [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є давньою знайомою [PERSON] . Позивач приватизувала квартиру без участі свого чоловіка [PERSON] , який в 2003 чи 2005 році поїхав десь з міста. Їй відомо, що за свої кошти позивач здійснила доплату за 10 кв.м надлишкової загальної площі квартири. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування (постанова Верховного Суду 12 червня 2019 року справа №595/324/17). Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18). Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Враховуючи викладене та, беручи до уваги, що квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] , із доплатою за надлишкову загальну площу 10 кв.м у розмірі 811,20 грн, яку позивач здійснила за особисті кошти, що не спростовано відповідачем, вказані 10 кв.м частини квартири за вищевказаною адресою є особистою приватною власністю позивача, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України. За таких умов суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Позивач у позовній заяві не ставила на вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved