Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Костянтинівська окружна прокуратура Донецької області звернулася 04 вересня 2024 року до Дружківського міського суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю "Бетпа-Агро-Інвест" про витребування земельної ділянки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що Костянтинівська окружна прокуратура за результатами вивчення відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявила порушення вимог земельного законодавства щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої в межах Очеретинської селищної територіальної громади Покровського району Донецької області. А саме, що [PERSON] на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02.04.2021 № 452-УБД «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 площею 1,9043 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2452045414255). У пункті 1 наказу затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність, у т.ч. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Соловйовської сільської ради Ясинуватського району Донецької області. Згідно з пунктом 2 наказу земельну ділянку з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 площею 1,9043 га (рілля) надано у власність [PERSON] із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають в запасі, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства. Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.09.2021 за № 43885206. На підставі договору оренди від 10.09.2021 спірна земельна ділянка передана [PERSON] в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-Інвест» на строк до 31.10.2034, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10.09.2021 внесено запис за № 4344797. Згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.03 Для ведення особистого селянського господарства, дата державної реєстрації 14.04.2020, розташована на території Соловйовської сільської ради Ясинуватського району Донецької області. Водночас встановлено, що [PERSON] також є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 5623410100:05:002:0595 площею 0, 0902 га з цільовим призначенням 01.03 - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1145683756234). Право власності на зазначену земельну ділянку [PERSON] набув на підставі рішення Костопільської міської ради Рівненської області від 23.12.2016 № 371 в порядку безоплатної передачі із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення Костопільської міської ради, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.01.2017 внесено запис за № 18537903. Про зазначене [PERSON] всупереч вимогам статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України не повідомив Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області під час вирішення питання щодо отримання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946. У свою чергу, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, при винесені наказу від 02.04.2021 № 452-УБД, за наявності передбачених законодавством підстав та повноважень, не вжило будь-які заходи щодо обставин можливого використання відповідачем раніше права на безоплатну приватизацію земельної ділянки у межах одного і того ж виду використання (для ведення особистого селянського господарства). За цих обставин земельна ділянка з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 незаконно вибула з державної власності та на теперішній час підлягає витребуванню у комунальну власність Очеретинської селищної територіальної громади в особі Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області. Просять витребувати у [PERSON] на користь Очеретинської селищної територіальної громади в особі Очеретинської селищної ради земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 площею 1, 9043 га, розташовану на території колишньої Соловйовської сільської ради Ясинуватського (нині Покровського) району Донецької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2452045414255). Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро Інвест» на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 площею 1, 9043 га, державну реєстрацію якого проведено 10.09.2021 № 43944797. Стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь Донецької обласної прокуратури судові витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 60 копійок пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 30 вересня 2024 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 04 листопада 2024 року (а.с.77-78). 19 грудня 2024 року підсудність Дружківського міського суду змінена на підсудність Довгинціського районного суду міста Кривого Рогу. Зазначена цивільна справа надійшла до Довгинцівського суду 26 травня 2025 року. На підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу справу було прийнято до провадження 09 червня 2025 року та призначено підготовче судове засіданн на 01 липня 2025 року (а.с.120-121). 01 липня 2025 року підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду на 10 вересня 2025 року. Представник керівника Костянтинівської окружної прокуратури Донецької області в судовому засіданні, участі не брав, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник особи, в інтересах якої заявлено позов, Очеретинська селищна рада, повноваження якої на даний час виконує Очеретинська міська військова адміністрація Покровського району Донецької області - в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача ТОВ "Бета-Агро-Інвест" у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних доказів, заочно у відповідності до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України, проти чого представник позивача не заперечує. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, висновує, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на таке. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02.04.2021 № 452-УБД «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 площею 1,9043 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2452045414255). У пункті 1 наказу затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність, у т.ч. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Соловйовської сільської ради Ясинуватського району Донецької області. Згідно з пунктом 2 наказу земельну ділянку з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 площею 1,9043 га (рілля) надано у власність [PERSON] із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають в запасі, без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства. Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.09.2021 за № 43885206. На підставі договору оренди від 10.09.2021 спірна земельна ділянка передана [PERSON] в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-Інвест» на строк до 31.10.2034, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10.09.2021 внесено запис за № 4344797. Згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.03 Для ведення особистого селянського господарства, дата державної реєстрації 14.04.2020, розташована на території Соловйовської сільської ради Ясинуватського району Донецької області. Водночас встановлено, що [PERSON] також є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 5623410100:05:002:0595 площею 0, 0902 га з цільовим призначенням 01.03 - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1145683756234). Право власності на зазначену земельну ділянку [PERSON] набув на підставі рішення Костопільської міської ради Рівненської області від 23.12.2016 № 371 в порядку безоплатної передачі із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення Костопільської міської ради, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.01.2017 внесено запис за № 18537903. Відповідно до частини другої статті 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 3 частини першої статті 131-1Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02). У частинах першій, третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України«Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56цього Кодексувизначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Також згідно з частиною п`ятою статті 56 ЦПК Україниу разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Отже прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу. Згідно зі статтею 80 ЗК України право власності на землі державної власності належать державі, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Такими органами є, зокрема, територіальні органи Держгеокадастру. Прийнятий ГУ Держгеокадастру у Донецькій області Наказ від 02 квітня 2021 року № 452-УБД на підставі якого [PERSON] отримав у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельної ділянки у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес. У разі відсутності органу або відсутності у нього повноважень на здійснення такого захисту, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень. Сам факт незвернення до суду міської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. З огляду на викладене, прокурор наділений повноваженнями на підписання такої позовної заяви, подання її до суду та ведення справи в суді, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) та від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18. Відповідно до ст.ст. 13,14 Конституції Україниземля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.ч. 2,3 ст.78 Земельного кодексуУкраїниправо власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності. Відповідно до частини 1 статті 121ЗКУкраїни громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт «б»). Згідно із частинами 1-4 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Отже, [PERSON] , набувши 02.04.2021 , згідно з наказом №452-УБД ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності площею 0,9023 га, кадастровий номер 5623410100:05:002:0595, повторно у 2016 році скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності. При вирішенні позовних вимог щодо витребування спірної ділянки суд бере до уваги таке. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1425587300:06:000:0946 незаконно вибула із державної власності у зв`язку із прихованням [PERSON] факту наявності у нього у власності ще однієї земельної ділянки тотожного цільового призначення, яка була набута ним раніше з аналогічних підстав. Крім того, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області як компетентний орган на час виникнення спірних правовідносин фактично розпорядився спірною земельною ділянкою всупереч волі держави, ухваливши рішення про відчуження такої ділянки з порушенням вимог, передбачених ч. 4 ст. 116 ЗК України. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Так, за змістом ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.152ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387ЦКУкраїни) та від добросовісного набувача (стаття 388ЦКУкраїни). Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі. При цьому статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388ЦК України (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року). Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі. Як зазначалось вище, звертаючись до органів Держгеокадастру за дозволом на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, [PERSON] діяв неправомірно, неправдиво вказавши, що право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному цільовому призначенню він не використав. В подальшому орган Держгеокадастру, приймаючи наказ щодо надання дозволу на розробку документації, її затвердження та передачу землі у власність, не перевірив обставин, необхідних для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинив дії, які суперечать закону. Отже, суд встановив, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру спірного Наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. Отож, за дійсних (а не фіктивних, неправдивих) обставин спірна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади не з її волі. Отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, [PERSON] не набув права власності у передбаченому законом порядку, всупереч волі держави, відтак подальші дії відповідача [PERSON] щодо розпорядження такою земельною ділянкою необхідно вважати такими, що не призвели до настання будьяких юридичних наслідків. Незаконність (нікчемність) наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02.04.2021 № 452-УБД, яким [PERSON] передано у власність спірну земельну ділянку, свідчить про те, що до останнього правомочності власника, в т.ч. щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, не перейшли. За зазначених умов відповідно до вимог ст.ст. 203, 216 ЦК України договір оренди землі від 10.09.2021, укладений між [PERSON] та ТОВ «Бета-Агро-Інвест», необхідно було б вважати недійсним. При цьому суд вважає, що витребування у [PERSON] земельної ділянки не є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого Протоколу Конвенції. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України17липня 1997року №475/97-ВРі з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17Закону Українивід 23лютого 2006року №3477-IV"Провиконання рішеньта застосуванняпрактики Європейськогосуду зправ людини"застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Вирішуючи питання щодо належної компенсації за втручання у право власності, суд виходить з того, що [PERSON] , виходячи з принципу диспозитивності, розпорядився своїми процесуальними правами та не заявив вимог про надання належного відшкодування моральної та матеріальної шкоди у зв`язку з вимогою про повернення спірної земельної ділянки. За відсутності таких вимог суд не має жодних об`єктивних даних для оцінки розміру шкоди, заподіяної відповідачу (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» абз.77). Отже, суд висновує, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння [PERSON] є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п/п 1,2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду; з позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 6056,60 грн. судового збору, які потрібно стягнути з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved