Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

02.12.2025 року позивач звернувся з позовом до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані послуги в розмірі 78 042,83 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Концерн «МТМ» діє на підставі статуту, основною метою діяльності є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну. 02.10.2021 року на виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії. Вказаний договір є публічним договором приєднання та вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаного договору будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирних будинків, а також співвласників в інших будівлях, приміщення в яких є самостійними об`єктами нерухомого майна у відповідності до ч. 8 ст. 14 Закону, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, які обрали форму індивідуального договору та до власників індивідуальних (садибних) житлових будинків. Станом на 01 листопада 2021 року Типовий індивідуальний договір №135607526 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] між позивачем та [PERSON] з 01 листопада 2021 року є укладеним. Система опалення помешкання відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони. Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачу в межах опалювального сезону, послуга з гарячого водопостачання постійно, проте відповідачем не виконувався обов`язок по оплаті за надану комунальну послугу. Відповідач не здійснював оплату за використані послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 01.11.2017 року по 30.09.2025 року на загальну суму 78 042,83 грн. 08.01.2026 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Відповідач 11.02.2026 року подав відзив на позовну заяву. Відповідач вказує, що не погоджується з позовними вимогами у повному обсязі, зв`язку з тим, що нарахування здійснені до 08.01.2023 року, у тому числі фіксована заборгованість станом на 01.11.2021 року, є такою, щодо якої сплив строк позовної давності. Відповідач повідомляє суд, що станом на 01.11.2021 року вона не визнавала заборгованість, не підписувала актів звірки, не укладала договорів реструктуризації. Позивачем не надано належного та детального розрахунку заборгованості з розбивкою по місяцях, тарифах та фактичному обсягу спожитих послуг. Будь-які здійсненні відповідачем платежі не є визнанням заявленої позивачем заборгованості. Також, просить врахувати складне матеріальне становище відповідача, обумовлене статусом внутрішньо переміщеної особи в контексті обґрунтованості заявлених послуг. Також, 20.02.2026 року відповідачем було надіслано до суду пояснення щодо позову. Відповідач вказує, що борг за гарячу воду утворився у зв`язку з тим, що вона не подавала покази лічильника та нарахування позивачем здійснювалися по середньому. З 2019 року по 2022 рік відповідач не проживала у м. Запоріжжя та не мала змоги передавати покази гарячої води за лічильником. Тому вона не згодна з боргом у 44225,75 грн станом на 01.11.2021 року. Крім того, у лютому 2026 року відповідач зверталася до позивача щодо здійснення перерахунку боргу за показами лічильника та укладення договору про реструктуризацію, проте їй відмовили. Просить врахувати, що вона не працює, бо немає з ким залишити сина, з 2022 року по теперішній час є внутрішньо переміщеною особою та фактично мешкає м. Чернівці. також, просить суд розрахувати їй борг у сумі 3000,00 грн на місця на два роки та зобов`язується погасити борг. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.10.2025 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу №783 від 10.05.2011 року. Згідно довідки філії Концерну «Міські теплові мережі» за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] оформлений на ім`я [PERSON] . Згідно з п. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Квартира відповідача підключена до мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання. Позивач у період з 01.11.2017 року по 30.09.2025 року надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 110600,17 грн, відповідачем за вказаний було здійснено оплату наданих послуг на загальну суму 32557,34 грн., сума заборгованості складає 78042,83 грн. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно зі звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року за №630, плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово комунальні послуги» публічні договори приєднання про надання комунальних послуг з власниками індивідуальних (садибних) житлових будинків вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги. Позивачем на виконання вимог вказаного закону 02.10.2021 року було розміщено текст типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії на офіційному веб-сайті позивача, за своїм змістом є публічним договором приєднання, тому з 01.11.2021 року між сторонами укладений публічний договір. Відповідач у відзиві та поясненнях вказує, що з 2019 року не передавала покази лічильника гарячої води, що призвело до необґрунтовано збільшення боргу, а у перерахунку за фактичними показами приладу обліку, позивач їй відмовив, посилаючись що справа перебуває у суді. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», зняття показань вузлів розподільного обліку, а також приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюється споживачами, якщо інше не передбачено договором. У разі недопущення споживачем (його представником) виконавця або іншої особи, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, до відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії для зняття показань або в разі ненадання у визначений договором строк споживачем виконавцю показань відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії, якщо такі показання згідно із законом або договором зобов`язаний знімати споживач, для цілей комерційного або розподільного обліку виконавцем комунальної послуги протягом трьох місяців приймається середньодобове споживання таким споживачем відповідної комунальної послуги за попередні 12 місяців (для послуг з теплопостачання - за середнім споживанням попереднього опалювального періоду). У разі відсутності інформації про показання вузлів обліку та/або недопущення споживачем виконавця або іншої особи, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, до відповідного вузла обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії для зняття показань після закінчення тримісячного строку з дня недопуску виконавець комунальної послуги зобов`язаний здійснювати розрахунки з такими споживачами як із споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку. Відповідач протягом останніх сім років свій обов`язок щодо зняття показів з розподільчого вузла обліку не виконувала, тому позивачем правомірно проводилися розрахунки відповідно до вказаних положень закону. Доказів звернення до позивача щодо зняття показів та відмови здійснити вказані дії суду не надані. За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. В разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тому звернення до суду з позовними вимогами є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року (Постанова Великої Палати Верховного Суду №903/602/24 від 02.07.2025 року). Позивачем заявлені позовні вимоги за період з 01.11.2017 року по 30.09.2025 року у розмірі 78042,83 грн, а враховуючи, що відповідач здійснювала періодичне оплату послуг у значно більшому розмірі ніж поточне нарахування за місяць, що явно свідчить про намір погашення заборгованості відповідачем. За вказаних обставин, судом не може бути застосована позовна давність до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які док ументально підтверджені. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved