Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії. Обґрунтовуючи вимоги поданого позову вказує на те, що позивачка проживає за адресою: [ADDRESS] та впродовж тривалого часу потерпає від дій відповідачки [PERSON] , яка проживає у сусідній квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка не дотримується правил добросусідства, вчиняє конфлікти, звертається з безпідставними заявами та скаргами до правоохоронних органів, здійснює перешкоди у вільному користуванні приміщення сумісної власності. Відповідачка встановила біля своєї квартиру камеру відеоспостереження. Дана камера направлена прямо на квартиру [ADDRESS] , в якій проживає позивачка разом із своєю сім`єю. Відповідачка цілодобово фіксує приватне життя позивачки, спостерігає за тих, хто заходить/виходить в або із квартири, що порушує конституційне право позивачки на повагу її приватного і сімейного життя, а також до житла і кореспонденції. Коридор багатоквартирного будинку не є громадським місцем, а тому на проведення відеозйомки потрібно отримати дозвіл сусідів, що зроблено не було. Збори мешканців багатоквартирного будинку не ініційовано, попереджуючи таблички не встановлено, інші заходи в рамках правил добросусідства відповідачкою не здійснено. Позивачка вказує на те, що відповідачка зазначеною камерою здійснює відеоспостереження за особистим життям позивачки та її сім`ї в межах її житла, тобто має місце порушення немайнових прав, які підлягають захисту виключно у судовому порядку. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] припинити неправомірні дії шляхом демонтажу камери відеоспостереження, що розташована у коридорі багатоквартирного будинку біля квартири за адресою: [ADDRESS] та знищити усю зібрану з використанням цієї камери інформацію щодо [PERSON] та членів її сім`ї та стягнути із відповідачки на користь позивачки понесені судові витрати. Суд констатує, що представником відповідачки [PERSON] [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову представник відповідача вказує на те, що дійсно між [PERSON] існує довготривалий конфлікт, який розпочався із того, що [PERSON] незаконно зайняла нежитлове приміщення та встановила двері, що є сумісною власністю мешканців будинку, яке розташоване на першому поверсі, чим лишила відповідачку та інших мешканців будинку доступу до вказаного приміщення. Відповідачка неодноразово зверталась до позивачки, щоб остання усунула перешкоди щодо вільного доступу та користування цим приміщенням. Окрім того, 31.03.2023 року [PERSON] отримала від ТОВ «УК «Алмас» припис від 31.03.2023 року про демонтаж дверей нежитлового приміщення. [PERSON] ігнорувала всі прохання відповідачки, після чого почала її ображати. У подальшому, до цього додалися стукання у двері відповідачки й сварки. Перед дверима [PERSON] сім`я позивачки постійно залишають велосипед і самокат, у зв`язку із чим заважають їй відкривати двері. В квартирі відповідачка мешкає одна, їй страшно, враховуючи події, які відбуваються у країні, коли невідомо хто стукає у двері, та від кого їй очікувати захисту. Тому, відповідачка встановила камеру відеоспостереження, з метою охорони та безпеки її життя, щоб дізнатись, хто стукає у її двері та загороджує їй вихід із квартири. Постійні стукання у двері, смикання дверної ручки, вимикання світла в квартирі відповідачки через електричний щиток, у сукупності із тим, що вона проживає на першому поверсі багатоквартирного будинку одна, парадні двері не закриваються та постійно знаходяться відкритими, під час воєнного стану в Україні, відчувала страх за своє життя та здоров`я, через що була вимушена встановити камеру відеоспостереження. Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 06.09.2024 року було постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 10.12.2025 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явився. Однак, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивачки. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідачкою біля її квартири було встановлено камеру відеоспостереження. Даний факт підтверджується сторонами у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, а також наявними в матеріалах справи фотознімками. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 8 проголошує право на повагу до приватного і сімейного життя. Згідно із приписами ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Положеннями статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 272 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 307 фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Згідно приписів ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про захист персональних даних» передбачено, що поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] посилалась на те, що дана камера направлена прямо на квартиру [ADDRESS] , в якій проживає позивачка разом із своєю сім`єю. Відповідачка цілодобово фіксує приватне життя позивачки, спостерігає за тим, хто заходить/виходить в або із квартири, що порушує конституційне право позивачки на повагу її приватного і сімейного життя, а також до житла і кореспонденції. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка вказувала, що камери відеоспостереження встановлені з метою охорони та безпеки її життя. Суд констатує, що до відзиву на позовну заяву не було додано жодного доказу на підтвердження вищевказаного твердження відповідачки. Дослідивши матеріали справи, зокрема, фотознімки розміщення технічного засобу відеоспостереження, суд встановив, що відеокамера встановлена відповідачкою у спільному коридорі, змонтована під таким кутом та у такому положенні, за якого основний напрямок її об`єктиву орієнтований у бік вхідних дверей позивачки. При цьому, з огляду на фактичне розташування камери та конфігурацію коридору, зона відео фіксації охоплює безпосередньо вхідні двері зазначеної квартири позивачки, що свідчить про те, що здійснювана відеозйомка об`єктивно спрямована саме у напрямку цих дверей, а не виключно загальну частину коридору. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням в приватне життя (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 70838/13 Antovic and Mirkovic v. Montenegro від 28 листопада 2017 року, § 44). У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття приватного життя є широким і не може бути визначене вичерпно. Приватне життя охоплюється територіальною, комунікативною, інформаційною та тілесною приватністю. Територіальна приватність встановлює правила втручання в особистий простір особи, наприклад житло або інше володіння даної особи. Загалом цей вид приватності встановлює правову межу для захисту свого життя або іншого володіння, забороняє проведення в ньому огляду або обшуку, крім випадків, коли наявне на це вмотивоване рішення суду, або інших випадків передбачених Кримінально-процесуальним Кодексом України. Про це Європейський суд з прав людини прями зазначив у рішенні «Костелло Робертс проти Об`єднаного Королівства» (Costello Roberts v. U.K.) від 25 березня 1993 року. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (рішення ЄСПЛ від 20 червня 2017 року у справі «Богомолов проти Росії»). Хоча мета статті 8 Конвенції переважно полягає у тому, щоб захистити осіб від свавільного втручання з боку органів державної влади, окрім цього первинно негативного зобов`язання, можуть існувати і позитивні зобов`язання, невід`ємні від дійсної поваги до приватного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на гарантування поваги до приватного життя навіть у сфері стосунків між приватними особами (рішення ЄСПЛ у справі «Еванс проти Сполученого Королівства» від 07 березня 2006 року). У справі № C-212/13, Rynes v Urad pro ochranu osobnich udaju суть справи зводилася до того, що позивач встановив камеру для захисту власного будинку, яка знімала частину громадського простору. Чеський орган захисту даних оштрафував його за обробку персональних даних без згоди суб`єктів. За результатами розгляду справи ЄСПЛ у рішенні від 11 грудня 2014 року суд зробив такі висновки: якщо відеоспостереження охоплює громадський простір, воно не є особистою діяльністю; за вказаних обставин вказана діяльність регулюється директивою, навіть якщо її здійснює фізична особа; застосування права на захист даних має включати і приватні системи відеонагляду, які можуть впливати на інших осіб. Таким чином, під час розгляду справ стосовно правомірності побутового відеоспостереження важливим є врахування балансу між безпековими інтересами особи, яка встановила/використовує камеру відеоспостереження і правом на приватність осіб, які можуть опинитися в зоні відповідного відеозапису. За обставинами цієї справи, одна з камер відеоспостереження встановлена біля вхідних дверей позивача, у тамбурі між квартирами. Ця камера очевидно знімає позивача під час виходу з власної квартири та повернення додому, що може вказувати на контроль саме за поведінкою позивача та втручання у сферу її особистого життя. За таких обставин суди, захищаючи право однієї особи на встановлення відеокамер у спільних приміщеннях будинку, не врахували, що реалізація прав однієї особи на безпеку і збереження власного майна не може здійснюватися за рахунок порушення прав іншої. У цій справі необхідним є встановлення наявності чи відсутності порушеного права позивача на особисте життя, та у разі доведеності позовних вимог необхідно здійснити оцінку справедливої рівноваги між правом позивача на повагу до її особистого життя та інтересом відповідача на захист її майнових прав та публічним інтересом належного здійснення правосуддя з урахуванням ступеня втручання в право на повагу до приватного життя. Даний висновок викладений у постанові ВП ВС у постанові від 10.12.2025 року з розгляду справи № 523/9103/23, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд виходить з того, що навіть за умови встановлення камери у місці загального користування таке відеоспостереження не може здійснюватися способом, який фактично спрямований на фіксацію користування житлом іншої особи, оскільки це порушує справедливий баланс між правом відповідачки на захист свого майна та правом позивачки на повагу до її приватного життя. А тому, суд приходить до переконання, що здійснення відповідачкою відеоспостереження у такому способі та з таким напрямком відеофіксації становить втручання у право позивачки на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому відповідачкою не доведено існування нагальної суспільної необхідності для такого втручання та неможливості досягнення заявленої мети менш обмежувальними для прав позивачки способом. За таких обставин суд вважає доведеним факт втручання у право позивачки на повагу до її приватного життя, у зв`язку із чим належним та ефективним способом захисту порушеного право є усунення такого втручання, шляхом зобов`язання відповідачки демонтувати встановлений пристрій відеоспостереження. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказані вище встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази є належними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved