Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 143 941,94 грн. Також, просить стягнути сплачений судовий збір в розмір 2 422,40 грн. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». 22.01.2020між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] укладено оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501228246, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої АТ «Альфа Банк» зобов`язався надати [PERSON] кредит: у сумі 97 000,06 грн, процентна ставка 18,99 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту 48 місяців. Умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії: сума кредиту до 200 000,00 грн, процентна ставка 26.00 % річних, тип ставки - фіксована, строк дії кредитної картки 3 роки з моменту випуску. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 97 000,06 грн. Однак, у порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка становить 143 941,94 грн, з яких 57 448,89 грн заборгованість по тілу кредиту, 25 383,05 заборгованість по відсотках, 61 110,00 заборгованість по комісії. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13.01.2026, яке надалі було відкладено на 16.02.2026 у зв`язку з неявкою відповідача. Представник позивача АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася судом належним чином за адресою зареєстрованого останнього відомого зареєстрованого місця проживання, а також шляхо розміщення оголошення на сайті суду, відзиву на позов не подала, про поважність причин неможливості прибуття її в судове засідання суд не повідомила. Тому суд у відповідності до статті 280 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення, оскільки щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачем та відповідачкою підписані: оферта на укладання угоди про надання кредиту № 501228246, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 22.01.2020; паспорт споживчого кредиту; графік платежів, згідно умов яких тип споживчого кредиту «кредит готівкою», сума кредиту 97 000,06 грн, процентна ставка фіксована 18,99% річних, строк кредиту 48 місяців; умови кредитної картки та відкриття кредитної лінії: тип кредиту: відновлювальна кредитна лінія, сума кредиту: 200 000,00 грн, процентна ставка у розмірі 26 % річних, тип процентної ставки фіксована. Факт видачі кредиту підтверджується копією меморіального ордеру № 978191 від 22.01.2020 на суму 97 000,06 грн, а також даними виписки по особовим рахункам за період з 22.01.2020 по 01.09.2025. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 501228246 від 22.01.2020, у відповідачки станом на 01.09.2025 наявна заборгованість в розмірі 143 941,94 грн, з яких: 57 448,89 грн - заборгованість за кредитом; 25 383,05 грн - заборгованість по відсотках; 61 110,00 грн. - комісія. 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022. Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив [PERSON] досудову вимогу про усунення порушень, у якій загальна заборгованість станом на 24.03.2025 становила 143 941,94 грн, на що відповіді [PERSON] не надала. До спірних правовідносин суд застосовує наступні правові норми. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Сенс Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За положенням статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із виписки з рахунку № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] вбачається, що остання з 22.01.2020 користувалася кредитними коштами, здійснювала часткову сплату, що свідчить про укладання договору від 22.01.2020. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, який не оспорювався відповідачкою, за [PERSON] виникла заборгованість на загальну суму 143 941,94 грн, з яких тіло кредиту 57 448,89 грн, відсотки за користування кредитом 25 383,05 грн та комісія 61 110,00 грн. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачкою суду не надано. Враховуючи викладене, суд погоджується із заявленими вимогами в частині стягнення основного боргу та відсотків, отже з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 501228246 від 22.01.2020 у розмірі 82 831,94 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 57 448,89 грн та заборгованості по відсотках у розмірі 25 383,05 грн. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 61 110,00 грн, суд зазначає наступне. Згідно п. 1 Договору під час користування кредитом позичальник пропонує Банку надавати йому послуги з розрахунково-касового обслуговування у прядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропонує встановити комісійну винагороду, а саме за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16. Крім того, аналізуючи норми ст. ст. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання. Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбачено такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості по комісії в сумі 61 110,00 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат та з огляду на часткове задоволення судом заявленого позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 394,09 грн (ціна позову 143 941,94 грн, що становить 100%, з яких задоволено вимог на суму 82 831,94 грн, що становить 57,55 %).

Outcome: partial