Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулось до суду з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором № 1082291 від 27.10.2023 у розмірі 22 567 грн. 99 коп. та судові витрати. Свої вимоги аргументує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ » та відповідачкою було укладено кредитний договір № 1082291 від 27.10.2023 року, згідно якого остання отримала фінансовий кредит в розмірі 4 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, в порядку та на умовах, визначених цим договором. 21.06.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ » та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 21062024 відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1082291 від 27.10.2023 року. Таким чином відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. У порушення зазначених умов договорів відповідачка своє забов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та сплати суми основного боргу у розмірі та строки, визначені вищевказаним кредитним договором не виконала належним чином. Станом на дату подання позову заборгованість за кредитним договором становить 22 567, грн. 99 коп. ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» надіслало на адресу відповідачки Досудову вимогу в якій повідомило останню про стан заборгованості за кредитним договором та необхідність її сплати. Оскільки відповідачкою кредитні зобов`язання не виконані, сума боргу підлягає примусовому стягненню в судовому порядку разом з понесеними судовими витратами. Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 05.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. В судове засідання представник позивача Усенко М.І. не з`явився, згідно поданої заяви просив справу розглядати за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, відзиву на позов не надала. На офіційному веб-сайті Зачепилівського районного суду Харківської області розміщено оголошення про виклик [PERSON] в судове засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідачка вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Отже, відповідачка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що остання не подала відзив, представник позивача у своїй заяві не заперечував проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст.280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ » та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 1082291 від 27.10.2023 року, згідно якого остання отримала фінансовий кредит в розмірі 4 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, в порядку та на умовах, визначених цим договором. 21.06.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ » та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 21062024 відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1082291 від 27.10.2023 року. Таким чином відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. У порушення зазначених умов договорів відповідачка своє забов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та сплати суми основного боргу у розмірі та строки, визначені вищевказаним кредитним договором не виконала належним чином. Станом на дату подання позову заборгованість за кредитним договором становить 22 567, грн. 99 коп. ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» надіслало на адресу відповідачки Досудову вимогу в якій повідомило останню про стан заборгованості за кредитним договором та необхідність її сплати, однак відповідачкою кредитні зобов`язання не виконані. Пунктом 1 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Згідно ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Таким чином судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ » та [PERSON] укладено кредитний договір № 1082291 від 27.10.2023. Позивачем належним чином виконані умови договору та надано відповідачці кредитні кошти у визначеному в Заявкі-анкеті розмірі. Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ » та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 21062024 відповідно до якого право грошової вимоги до боржників перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», в тому числі і до відповідачки [PERSON] . Відповідачка в порушення вимог кредитного договору та досудової вимоги від позивача заборгованість у загальному розмірі 22 567,99 грн. не сплатила, тому борг підлягає стягненню у примусовому порядку відповідно до наданого розрахунку заборгованості. За таких обставин позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому сума судового збору в розмірі 2 422,40 грн., яка сплачена позивачем, підлягає стягненню з відповідача. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. суд виходить з наступного. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачка клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявила. Водночас, оцінивши надані документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат на правничу допомогу, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. не є цілком співмірним з: ціною позову, із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки справа є типовою, нескладною, не містить великого обсягу доказів. У постанові від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернулася до суду, їх значення для заявника. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved