Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» звернулося до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № Z62.232.72661 від 30.11.2016 року в розмірі 72074,55 грн., а також суми сплаченого судового збору в розмірі 3028,00 грн, судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» зазначило, що 30.11.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z62.232.72661, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 35191,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язувався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і платою за послуги обслуговування кредитної заборгованості. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у встановленому розмірі. Відповідач, в свою чергу, зобов`язання по кредитному договору не виконала, та станом на 03.12.2020 року має заборгованість в розмірі 72074,55 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом - 33452,21 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 14219,68 грн., заборгованість на нарахованими та несплаченими комісіями 25402,66 грн. 03 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладений договір факторингу № 12/90, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» відступив позивачу права вимоги на умовах визначених Договором факторингу. Отже, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги за Кредитним договором № Z62.232.72661 . Позивач, посилаючись на статті 525-526, 625, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, статті 4, 5, 6, 12, 18, 19, 43, 48, 175-177 ЦПК України, просить: стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» заборгованість в розмірі 72074,55 грн., 3028,00 грн. судового збору та 7000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначила, що укладала з ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір та отримала кредит в сумі 35191 грн., строком на 36 місяців, тобто до 30.11.2019, відповідач виконувала умови договору, сплачувала тіло і відсотки по кредиту, але в зв`язку з скрутним матеріальним становищем, припинила виконувати умови договору. Після спливу терміну кредитування, тобто з 30.11.2019, банк ніяких претензій до неї не пред`явив. Додаткових угод щодо продовження строку кредитування відповідач не укладала та лише в листопаді 2025 року дізналася про претензії позивача за вказаним кредитним договором. Відповідач зазначає, що ніяких відносин з ТОВ «ФК « Профіт Капітал» не має, жодних угод з ними не укладала, про відступлення прав вимоги нічого не знала. Після укладення договору факторингу №12/90 від 03.12.2020, між первісним кредитором і позивачем, і до моменту звернення до суду з даним позовом, пройшло 4 роки і 7 місяців, а тому відповідач вважає, що минув термін позовної давності щодо заявлених вимог та, у відповідності до ст. 257 ЦК України, [PERSON] просить суд застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Позивач направив суду і відповідачу відповідь на відзив, зазначивши, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Позивач звертає увагу, що [PERSON] не заперечує факт укладення кредитного договору, отримання коштів і визнає, що не повернула кредит, не сплатила борги, посилаючись на виховання малолітнього сина. А тому, позивач вважає, що факт наявності грошового зобов`язання, визнання боргу та його несплата є сукупністю підстав для задоволення позову. В своїх запереченнях на відповідь на відзив, [PERSON] зазначила, що матеріали справи не містять належного і зрозумілого розрахунку боргу, відсутні первинні бухгалтерські документи. Відповідач вказує на пропуск строків позовної давності в даному спорі. Процесуальні дії у справі. 28.10.2025 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею в даній справі визначено Ярмолу О.Я. (а.с.41) Ухвалою судді від 05.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з повідомлення (викликом) осіб (а.с.46). 03.12.2025 відповідач ознайомилася з матеріалами справи (а.с.51). 22.12.2025 відповідач подала відзив на позов (а.с.55-59). 06.01.026 представник позивача подала клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.65) 06.01.2026 позивач направив суду відповідь на відзив (а.с.71-80). 07.01.2026 позивач подав докази направлення відповіді на відзив стороні позивача (а.с.87-88). 16.01.2026 відповідач направила суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.99-100). Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивач навмисно затягнув час, не повідомляв, що набув право вимоги за даним кредитним договором, тривалий час не пред`являв ніяких претензій, пропустив строки звернення до суду. Відповідач повернула первісному кредитору 23000 грн. та залишався незначний борг, а наразі позивач вимагає повернути занадто велику суму 72074 грн. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30.11.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z62.232.72661 , відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 35191,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язувався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і платою за послуги обслуговування кредитної заборгованості. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у встановленому розмірі (а.с.5-7). Дану обставину відповідач визнає. Згідно із пунктами 1.3 договору кредиту, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 15,0 % річних від залишкової суми кредиту. Згідно п. 1.2 банк надав кредит строком на 36 місяців. В п. 6 викладено Графік щомісячних платежів за кредитним договором. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши кредитні кошти, що вбачається з ордеру-розпорядження № 1 про видачу кредиту на суму 30600 та ордеру-розпорядження про сплату страхового платежу (а.с.10). Станом на 03 грудня 2020 року (дата відступлення) заборгованість [PERSON] становила 72074,55 грн, яка складається з: заборгованості за основним боргом 32452,21 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 14219,68 грн.; заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту 25402,66 грн. Наведене підтверджено Довідкою-розрахунком заборгованості, що видав первісний кредитор (а.с. 14). Користування кредитними коштами та часткове виконання умов кредитного договору Z62.232.72661 підтверджується Випискою по рахунку (а.с.12-13) Встановлено, що 03 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК « Профіт Капітал» був укладений договір факторингу № 12/90 (а.с. 18-20). Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим Договором факторингу. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору (п. 2.2 Договору факторингу). За таких обставин, до ТОВ «ФК «Профіт Капітал», починаючи з 03.12.2020 року перейшло право вимоги за Договором № Z62.232.72661 від 30.11.2016 року, що укладений між AT «Ідея Банк» та [PERSON] . Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу несплати заборгованості, відповідно до кредитного договору № Z62.232.72661 від 30.11.2016 року, яка станом на 03.12.2020 в загальному розмірі становить 72074,55 грн. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. З огляду на викладене, саме по собі неотримання повідомлення позичальника про відступлення права вимоги, не припиняє зобов`язань сторін за договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості на користь нового кредитора. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання в частині погашення заборгованості за кредитним договором належним чином не виконувала, допустила виникнення заборгованості, чим порушила умови договору. Відповідач не надала суду доказів щодо відсутності заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту, відсотки), або доказів про сплату боргу первісному кредитору, ні в який спосіб не спростувала зазначено розміру боргу, не надала контр-розрахунку заборгованості. З урахуванням встановленого, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема, задоволенню підлягають вимоги в частині стягнення тіла кредиту 32452,21 грн. та відсотків 14219,68 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за нарахованою платою за обслуговування кредиту в розмірі 25402,66грн. Однак, позивач не надав обгрунтованого розрахунку комісії на цю суму, із зазначенням всіх складових комісії, підстав та періоду таких нарахувань. Якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». На це вказав Верховний Суд у постанові від 6 листопада 2023 року по справі №204/224/21. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованою платою за обслуговування кредиту не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не наведено обгрунтування такої плати за обслуговування кредиту. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № Z62.232.72661 від 30.11.2016 року у розмірі 46671,89 грн., з яких: 32452,21 грн. - заборгованість за основним боргом; 14219,68 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками. Суд відмовляє відповідачу в задоволенні її заяви про застосування в даному спорі строків позовної давності, так як позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ). А також, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжувалися на строк його дії ( п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ). 1 липня 2023 року завершено дію карантину (Постанова КМУ №651 від 27.06.2023). Однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11.03.2020 продовжувалися до 4 вересня 2025 року. Згідно з Законом № 4434-IX скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.. Це означає, що строки позовної давності, які були призупинені з початку воєнного стану (та карантину до того), знову почали діяти, лише з вересня 2025 року. Таким чином, строк позовної давності для вимог по вказаним кредитним зобов`язанням, зі строком кредитування (36 місяців), тобто по 30.11.2019 року сплинув би 30.11.2022 року, але з березня 2020 по вересень 2025 року строки, визначені статтями 257 259 ЦК України продовжувалися. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с.34). Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у постанові № 905/1795/18 від 07.11.2019 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial