Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник позивача Сарана А.О. звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 31.03.2025 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та [PERSON] був укладений кредитний договір (оферти) № 31.03.2025-100001918, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 28000 грн на строк 140 днів з умовою сплати: фіксованої незмінної ставки у розмірі 1% за день за користування кредитом; комісії у розмірі 15% від суми кредиту, що дорівнює 4200 грн та нараховується у день видачі кредиту, а також сплати неустойки в розмірі 280 грн, що нараховується за кожен день невиконання чи неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконував належним чином, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову утворилася заборгованість у розмірі 85400 грн, яка складається з такого: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 28000 грн; заборгованості по процентам у розмірі 39200 грн; комісії в розмірі 4200 грн, а також неустойки у розмірі 14000 грн. Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованість за кредитним договором № 31.03.2025-100001918 від 31.03.2025 у розмірі 85400,00 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 08.10.2025 було відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. 03.11.2025 представник відповідача адвокат Борика О.О. подав відзив на позов, у якому вказав, що позивачем не надано доказів укладення кредитного договору та перерахування кредитних коштів відповідачу, а також не надано вмотивованої довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором, яка б відображала реальну заборгованість. Представник відповідача вважає, що сума заборгованості не відповідає дійсності та є штучно завищеною на декілька десятків тисяч гривень. Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. 06.11.2025 представник позивача Ларіонов К.О. подав відповідь на відзив у якій крім обставин, вказаних у позовній заяві також вказав, що видача кредитних коштів відповідачу підтверджується квитанцією від 18.11.2024. Кошти були перераховані на картковий рахунок відповідача зазначений ним у кредитному договорі. Наголошуючи на відсутності доказів перерахування кредитних коштів сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача у банківських установах, в тому числі по рахунку № [NUMBER] , який відповідач зазначив у договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Доводи відзиву про ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу сторона позивача вважає безпідставним, оскільки позивач не є банківською установою, а має статус фінансової установи. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним і допустимим доказом заборгованості та її розміру. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Відповідач заперечує правильність розрахунку спірної заборгованості, проте не зробив власного розрахунку, а відтак вести мову предметно про конкретні суми не доводиться. Тому представник позивача просив позовні вимоги задовольнити. 14.11.2025 представник позивача [PERSON] подав додаткові пояснення у справі, у яких виклав аналогічні обставини, що були зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві вказав, що просить суд проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема погодився з тим, що відповідач брав кредит, визнає заборгованість за тілом кредиту, однак не погоджується з розміром нарахованих відсотків та просить урахувати, що відповідач є військовослужбовцем, тому має бути звільнений від сплати відсотків. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані зі спорами про виконання зобов`язань, які виникли за кредитним договором, позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом установлено, що 31.03.2025 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та [PERSON] шляхом підписання заявки та пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) був укладений кредитний договір № 31.03.2025-100001918, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 28000 грн на строк 140 днів (до 17.08.2025) з умовою сплати: відсотків за фіксованою незмінною ставкою у розмірі 1% за день за користування кредитом протягом всього строку користування кредитом; комісії пов`язаної з наданням кредиту в розмірі 15% від суми кредиту, що дорівнює 4200 грн та нараховується у день видачі кредиту; неустойки в розмірі 280 грн, що нараховується за кожен день невиконання чи неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Також сторонами був погоджений графік платежів та інші умови кредитування (а.с. 17-23). Зазначений договір був укладений між сторонами у формі електронного документа з відповідним електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. В силу ст. 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Отже, зі змісту договору, вбачається, що у ньому визначені основні істотні умови, характерні для таких видів договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання ним цього договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Разом із тим, суд не приймає як складову частину кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем паспорт споживчого кредиту, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такі висновки суду щодо застосування норм права відповідають висновкам Верховного Суду викладеним у постанові у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20. На виконання умов вказаного договору позичальнику [PERSON] 31.03.2025 було перераховано кредитні кошти в розмірі 28000 грн на картковий рахунок № [NUMBER] (а.с. 15, 61-70). Отже, судом установлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав та надав відповідачу кредит у розмірі 28000 грн. З цих підстав суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність доказів надання кредиту відповідачу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 1049, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Всупереч умов кредитного договору відповідач не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого, згідно розрахунку позивача, станом на 05.10.2025 утворилася заборгованість у розмірі 85400 грн, яка складається з такого: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 28000 грн; заборгованості по процентам у розмірі 39200 грн; комісії за надання кредиту в розмірі 4200 грн; неустойки в розмірі 14000 грн (а.с. 16). Суд не погоджується із вказаними розрахунками зважаючи на таке. Згідно ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII), відповідно до статті 1 якого: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 за № 1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновків, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Такої ж позиції дотримувалось і Міністерство оборони України, про що свідчить лист від 01 жовтня 2015 року №322/2/8417, в якому зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України. 24 лютого 2022 року Указом Президента України за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року за № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» о 05 годині 30 хвилин 24 лютого 2022 року в України був введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час. Як установлено судом на підставі наданих представником відповідача доказів, зокрема довідок виданих військовою частиною [NUMBER] , [INFO] , витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 23.05.2022, посвідчення учасника бойових дій та військового квитка [PERSON] перебуває на військовій службі з 23.05.2022 та під час проходження служби брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в період з 06.05.2025 по 03.07.2025 на території Херсонського району Херсонської області, є учасником бойових дій, на даний час проходить службу у військовій частині [NUMBER] (а.с. 89-90, 94-96). Таким чином, судом встановлено, що відповідач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі та під час дії особливого періоду брав участь у здійсненні заходів необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що кредитором в супереч положенням ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» нараховані відповідачеві проценти за користування кредитом. Отже, суд погоджується із позицією сторони відповідача та вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом не підлягають задоволенню. Також, суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за комісією пов`язаною з наданням кредиту у розмірі 4200 грн зважаючи на таке. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку та виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Отже умова договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту фактично є нікчемною. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором зважаючи на таке. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на даний час. Таким чином, нарахована позивачем неустойка в розмірі 14000 грн підлягає списанню позивачем, як кредитодавцем. Разом із тим, зважаючи на установлені судом обставини про те, що відповідач фактично отримав та користувався кредитними коштами, які удобровільному порядку не повернув, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 28000,00 грн. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги судом задоволені на 32,79%, отже витрати позивача на оплату судового збору мають бути стягнуті з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що враховуючи сплачену суму судового збору становить 794,30 грн.

Outcome: partial