Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єйс» (далі ТОВ «ФК «Єйс») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №00-9696107 від 28.03.2024 року в розмірі 42 150,75 грн., з яких: 8250,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 33900,75 грн. - сума заборгованості за відсотками, а також сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. А також заявлено клопотання про витребування доказів. На обґрунтування позову вказано, що 28.03.2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №00-9696107 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором за умовами якого, відповідачка отримала кредит у розмірі 7500,00 грн., зі сплатою відсотків. Кошти були направлені безготівковим шляхом на картку відповідачки №4149-49ХХ-ХХХХ-3424. 21.10.2024 року ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу №21102024-МК/ЕЙС, згідно умов якого ТОВ «ФК «Ейс» відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №00-9696107 від 28.03.2024 року. Відповідно до Реєстру боржників за Договором факторингу №21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 року від ТОВ «Макс Кредит» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 45900,75 грн. ТОВ «ФК «Ейс» зазначало, що [PERSON] належним чином не виконала зобов`язання за договором кредиту, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість у розмірі 45900,75 грн., яка складається із: 8250,00 грн. заборгованість за кредитом, 33900,75 грн. заборгованість за відсотками. Ухвалою судді Баранівського районного суду Житомирської області від 19.03.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін, задоволено клопотання про витребування доказів, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" було зобов`язано надати суду інформацію: чи емітувалась на ім?я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжна картка маска-картки № [NUMBER] / чи емітувалась будь-яка інша платіжна картка на ім?я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), а також інформацію про зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період 28.03.2024 - 02.04.2024 у сумі 7500 грн; (безготівкове зарахування згідно транзакції № 41162-71918-78654 від 28.03.2024 13:59:53). 04.08.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову, визнати договір недійсним в зв`язку з тим, що паспорт споживчого кредиту їй не був наданий до момента укладення договору. При цьому також просила обмежити стягнення лише основою сумою кредиту (тілом кредиту) без відсотків і додаткових платежів, оскільки відсотки нараховані за невиправдано високим показником і суперечать ЗУ «Про споживче кредитування». Також просила витребувати у позивача документи, які підтверджують факт надання їй паспорту споживчого кредиту до моменту підписання договору, а також документи, що підтверджують її ознайомлення з усіма істотними умовами договору та обгрунтованості нарахування відсотків. 05.08.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача підтримав доводи, викладені у позові та вказує, що укладання договору між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] відбулося без порушення вимог ЗУ «Про електронну комерцію». У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли, внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Щодо нарахованих відсотків, то представник позивача зазначив, що сторонами було узгоджено всі умови договору, в тому числі і нарахування відсотків в певному розмірі. Щодо заявленого клопотання про витребування доказів, то вважає, що воно суперечить положенням ЦПК України. 06.08.2025 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив , в яких відповідач просила обмежити розмір стягнення з неї лише сумою фактично отриманих коштів, визнати кредитний договір недійсним у частині нарахування процентів, оскільки відсутні докази належного вручення паспорта споживчого кредиту, а також витребувати у позивача всі докази фактичного вручення паспорта споживчого кредиту до моменту підписання договору. У своїх запереченнях відповідач посилалася на судову практику, а саме постанови ВС від 19.10.2022 року у справі №753/18731/20 та від 20.07.2022 року у справі №607/11772/21. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.03.2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №00-9696107 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до п.2.8 Розділу 2 Кредитного договору, дата надання/видачі Кредиту 28.03.2024 року. Сума кредиту перераховується Кредитодавцем в сумі 7500,00 грн. на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . строк дії кредитної лінії - 360 календарних днів, дата повернення кредиту - 23.03.2025 рік, тип процентної ставки - фіксована, стандартна процентна ставка - 2,47 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом протягом строку дії кредитної лінії, знижена процентна ставка - 1,11 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом і діє виключно протягом 25 днів користування кредитом , починаючи з дати видачі кредиту. Орієнтовна загальна вартість кредиту з урахуванням зниженої процентної ставки становить 72 390,00 грн. Договір підписано одноразовим ідентифікатором 54222. Відповідач також підписала Паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови кредитування (а.с. 18-27, 38-40). Електронний підпис одноразовий ідентифікатор 54222 відправлено 28.03.2024 року о 13:57:37 на номер телефону [NUMBER] відповідачки та введено нею, що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с.41). Отже, відразу після вчинених дій відповідача, 28.03.2024 року ТОВ "Аванс Кредит» ініціювало переказ коштів згідно договору №00-9696107 від 28.03.2024 року безготівковим зарахуванням через компанію ТОВ «Платежі онлайн» , що в свою чергу, свідчить доказом того, що відповідач прийняла пропозицію кредитодавця - ТОВ "Аванс Кредит». Також, зазначене підтверджується інформацією наданою Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за запит суду, згідно якої на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) , номер телефону на який відправлявся ідентифікатор знаходиться в анкетних даних [PERSON] , є фінансовим, а також те, що на номер картки був зараховано кошти в сумі 7500,00 гн 28.03.2024 року, а також додано виписку по рахунку за період з 28.03.2024-02.04.2024 року, згідно якої відповідачка користувалася наданими коштами (здійснювала покупки, переказувала кошти) (а.с. 127-128). Факт укладення даного кредитного договору не заперечує і сама відповідачка. Враховуючи вищевикладене, вимога щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту підлягає до задоволення в розмірі 7500,00 грн. 21.10.2024 року ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ ФК «Ейс» уклали договір факторингу №21102024-МК/Ейс, у відповідності до умов якого ТОВ «Макс Кредит» передає (відступає) ТОВ ФК «Ейс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ ФК «Ейс» приймає належні ТОВ «Макс Кредит» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 року ТОВ «ФК «Ейс» набуло право грошової вимоги до відповідачки. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до положень ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1ст. 626 ЦК України). В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205,207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Щодо нарахування процентів за користування кредитом, суд приходить до наступного висновку. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Вирішуючи спір, суд також виходить з принципу свободи договору, який є одним з основоположних принципів цивільного права . Так, ч.1 ст.627 ЦК України зазначено, що сторони, відповідно до ст.6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Судом встановлено, що відповідач не відмовилась від отримання кредитних коштів за умовами кредитування запропонованими банком, у встановленому законом порядку, а отримала кредит у своїх споживчих цілях, що свідчить, що в момент укладення була дотримана форма і всі істотні умови кредитного договору . Із наданих для дослідження доказів суд не встановив порушення позивачем прав відповідача як споживача банківських послуг. Посилання відповідача про визнання недійсним договору у частині нарахування відсотків, з причин неналежного врученння споживчого паспорту не знайшли свого підтвердження, оскільки умови договору про відкриття кредитної лінії містили всі істотні умови договору, в тому числі розмір відсотків. Крім того згідно ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» - споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Доказів вчинення таких дій відповідачем суду не надано. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання відповідача як на підставу визнання договору недійсним в частині нарахування відсотків на судову практику є незрозумілими для суду, оскільки постанова ВС від 20.07.2022 року у справі №607/11772/21, на яку посилається відповідачка, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень є судовим наказом Тернопільського районного суду Тернопільської області, а постанова ВС від 19.10.2022 року по справі №753/18731/20, на яку посилається відповідач як на підставу нарахування надмірних відсотків та порушення принципу добросовісності, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень є постановою Дарницького районного суду м. Києва у справі про адміністративне правопорушення. Таким чином, суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо визнання недійсним укладеного договору в частині нарахованих відсотків та не бере їх до уваги. Щодо клопотання відповідача про витребування доказів, то останнє не підлягає розгляду, оскільки не подано згідно вимог ЦПК України. Разом з тим, суд зазначає, що відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті регулюються Законом України «Про споживче кредитування». Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX,від 22.11.2023який набрав чинності 24.12.2023 року внесено зміни доЗакону України «Про споживче кредитування», зокрема до статті 8, яка визначає порядок визначення реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальну вартість кредиту для споживача. Внесеними змінами обмежено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, який не може перевищувати 1 % (п. 5 ч. 8Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Так протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%. Відповідно до пункту 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Кредитний договір між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] був укладений 28.03.2024 року, тобто після набрання чинності змінами, внесеними до Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», які набрали чинності 24.12.2023 року розмір відсотків, встановлених договором із 24.12.2023 по 22.04.2024 не може перевищувати 2,5%, із 23.04.2024 по 20.08.2024 -1,5%, а із 21.08.2024 - 1,0%. Судом встановлено, що кредитодавцем за період з 28.03.2024 року по 23.03.2025 року нараховувались відсотки за процентною ставкою, що складає 1,11 % протягом перших 25 днів, та 3,5 % у межах строку кредитної лінії, від суми кредиту за кожний день користування кредитом, що частково перевищує встановлений законодавством розмір. Отже розмір заборгованості за відсотками, які підлягають стягненню із відповідача за період з дати надання кредитних коштів становить: з 28.03.2024 по 22.04.2024 - 2081,75 грн. (7500,00 грн х 1,11% х 25 днів), які відповідач сплатила 22.04.2024 року, що підтверджується наданим розрахунком, за період із 23.04.2024 по 20.08.2024 - 13500,00 грн (7500,00 грн х 1,5% х 120 днів), за період з 21.08.2024 по 23.03.2025 року - 16125,00 грн. (7500,00 грн. х 1% х 215 днів). З огляду на вказане, загальна сума процентів за користування кредитними коштами, яка відповідає умовам укладеного з відповідачем кредитного договору та не суперечить нормам Закону № 3498-IX від 22.11.2023 року , складає 29625,00 грн (13500,00 грн. + 16125,00 грн). Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. За правилом частини 1 та пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, серед яких витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно платіжної інструкції № 28977 від 17.10.2025 позивачем було сплачено 2422,40 грн. судового збору, враховуючи часткове задоволення позову (88,07 %), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2133,40 грн. судового збору. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1, 2 ч. ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правничої допомоги, позивачем надано договір про надання правничої допомоги №07/04/25-01 від 07.04.2025, укладеного між ТОВ «ФК «Ейс» та АБ «Тараненко та партнери»; додаткову угоду №3 до договору про надання правничої допомоги №07/04/25-01 від 07.04.2025; акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги . У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд зазначив, «що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами,

Outcome: partial