Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог. 06.06.2025 до Віньковецького районного суду Хмельницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет в особі органу опіки і піклування Віньковецької селищної ради про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 вересня 2024 року за рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а також визначено місце проживання їхнього неповнолітнього сина із батьком. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка є матір`ю неповнолітнього сина, однак проживає окремо, не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, не підтримує дитину морально та матеріально, вихованням та утриманням не займається і не бажає займатися. Відповідач фактично сама ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний, моральний та духовний розвиток сина, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Рух справи в суді та позиція сторін у справі. Ухвалою суду від 10.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 03.07.2025 об 11 год 30 хв. Ухвалою суду від 03.07.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [INFO] . Підготовче засідання відкладено на 29.07.2025. 28.07.2025 до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання 29.07.2025 за відсутності представника органу опіки і піклування Віньковецької селищної ради Хмельницької області. 29.07.2025 представник Служби у справах дітей Віньковецької селищної ради Хмельницької області подала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затверджений рішенням виконавчого комітету від 16.06.2025 № 170. 08.08.2025 відповідач [PERSON] , після неодноразового виклику в підготовче засідання та відкладення у зв`язку з її неявкою, подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] . Зазначила, що з дітьми не спілкується, зв`язок не підтримує. В неї інша сім`я, проживає з іншим чоловіком. Син проживає з батьком та перебуває повністю на його утриманні. Просила розгляд справи проводити без її участі. Щодо поданої відповідачем заяви в якій вона відмовляється від батьківських прав на дитину та визнає позов про позбавлення її батьківських прав, суд зазначає, що така не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить закону (ч.3 ст. 155 СК України), моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Отже повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Дану позицію також виснував КЦС Верховного Суду в постанові від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 22.11.2023 у справі №214/5134/22 Враховуючи наведене, судом ухвалою від 22.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про допит в якості свідків класного керівника [PERSON] - [PERSON] та сімейного лікаря [PERSON] - [PERSON] . В судовому засіданні 18.11.2025 допитано в якості свідка [PERSON] , заслухано вступне слово та досліджено письмові докази у справі. Оголошено перерву до 10.12.2025. В судовому засіданні 10.12.2025 допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що хлопчик проживає з батьком, повністю перебуває на його утриманні, мати дитиною не цікавиться, не провідує, не приймає участі у його вихованні, не цікавиться успіхами в школі, його фізичним та духовним розвитком. Будь які важелі зобов`язати [PERSON] виконувати її батьківські обов`язки відносно сина відсутні, а відтак просить позбавити її батьківських прав відносно [PERSON] . Просила взяти до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, адже дане рішення було прийнято комісією зі складу 15 людей, які більш обширно досліджували дане питання. В судових дебатах звертала увагу суду, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідачка не цікавиться життям сина, не підтримує із ним зв`язок, не вітає на свята, не приймає участь у його вихованні. Дані обвини знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а також в показах свідків. Після позбавлення матері батьківських прав дитина матиме статус «напівсироти», державні пільги, які в подальшому можуть позитивно вплинути на розвиток [PERSON] . Під час розгляду справи не було встановлено, що мати стала на шлях виправлення, почала цікавитися життям свого сина, приймати участь у його вихованні, або ж якимось чином повернулася до виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач [PERSON] під час розгляду справи позовні вимоги підтримав, просив позбавити колишню дружину батьківських прав, що в подальшому надасть йому змогу забезпечити дитину соціальними виплатами, дати кращі умови для навчання. Його дружина не цікавиться ні його життям, ні життям дитини, не навідується навіть до власних батьків. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання, однак конверти із рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення повернулися на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відтак, відповідач, окрім викладеної позиції у заяві від 08.08.2025, не скористалася своїм правом прибути за викликом до суду та надати пояснення щодо виконання нею батьківських обов`язків, висловити своє ставлення до дитини. Крім того, відповідачка в судові засідання не з`являлася. Під час судового розгляду справи жодним чином не продемонструвала суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною. Представник третьої особи Виконавчого комітету в особі органу опіки і піклування Віньковецької селищної ради Притуляк В.В. в судовому засіданні повідомила, що до органу опіки та піклування надійшла заява [PERSON] щодо надання висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. За результатами заяви було проведено обстеження умов проживання сім`ї, представники служби у справах дітей поспілкувалися із неповнолітнім [PERSON] , який підтвердив, що мати з ним не проживає, його життям не цікавиться, участі у вихованні не приймає. На підставі чого орган вбачає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] . Представник третьої особи [INFO] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 05.02.2026 оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 13.02.2026 о 14 год 30 хв. на підставі ст. 244 ЦПК України. Оскільки учасники справи в судове засідання 13.02.2026 не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Заслухавши думку учасників справи, пояснення неповнолітнього [PERSON] , наданих в присутності представника служби у справах дітей Віньковецької селищної ради, пояснення свідків, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18.09.2024 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а також визначено місце проживання дитини, сина [PERSON] , разом з батьком [PERSON] (а.с.11-16). Від шлюбу у сторін є малолітній син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.18). Окрім того, як вбачається з рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18.09.2024 у справі №670/174/24 від спільного шлюбу у них також є син [PERSON] . Позивач та відповідач проживають окремо з червня 2023 року, оскільки відповідач [PERSON] має іншого чоловіка, долею дітей не цікавиться та не спілкується з ними. На початку 2024 року відповідач самовільно без погодження з позивачем забрала їх спільного сина до своєї матері у с. Карижин Хмельницького району, де проживала та хотіла, щоб син проживав з нею. Однак син не хотів цього і самостійно приїхав до батька після чого вони проживають разом. Дані обставини були також підтвердженні під час розгляду справи сином, який підтвердив, що його забрала мати у с.Карижин Хмельницького району та хотіла, щоб він проживав разом з нею у бабусі, але дитина хотіла жити з татом. Відповідач [PERSON] у вихованні та утриманні дітей участі не бере, проживає окремо, має іншу сім`ю, позивач самостійно займається вихованням дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, із урахуванням їх віку, враховуючи позитивне ставлення дитини до батька, тому суд дійшов висновку, що на момент розгляду справи проживання малолітнього сина з батьком, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному, так і фізичному. Вищезазначені обставини були також підтвердженні стороною позивача під час розгляду даної справи про позбавлення батьківських справ. За твердженням сторони позивача поведінка відповідача не змінилася, дитина і надалі проживає з батьком, повністю перебуває на його утриманні, мати дитиною не цікавиться, не провідує, не приймає участі у його вихованні, не цікавиться успіхами в школі, його фізичним та духовним розвитком. Будь які важелі зобов`язати [PERSON] виконувати її батьківські обов`язки відносно сина відсутні. Згідно довідки Віньковецької селищної ради №941 від 21.05.2025 [PERSON] зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до довідки №45 від 20.05.2025 [PERSON] навчається в 4-А класі Віньковецького ліцею. Мати у вихованні сина участі не бере, з вчителями не спілкується, успіхами сина не цікавиться, на батьківські збори не приходить. Батько добросовісно ставиться до своїх батьківських обов`язків: цікавиться навчальними успіхами дитини, відвідує батьківські збори (а.с.9). Згідно з нотаріально посвідченою заявою, зареєстрованою в реєстрі за №1729 відповідач [PERSON] не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно її сина [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Відповідно до акта обстеження умов проживання від 28.05.2025 встановлено, що житлове приміщення складається з чотирьох кімнат, веранди, дві кухні, ванна кімната. Умови проживання належні, відповідають встановленим нормам. Для виховання та розвитку дитини для неї наявна окрема кімната облаштована меблевим гарнітуром, є окреме ліжко, стіл для занять уроками, достатня кількість одягу, взуття, канцелярних товарів, є комп`ютер та телефон. За даною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації позивач [PERSON] його двох синів [PERSON] , [PERSON] та мати позивача - [PERSON] (а.с.20). З пояснень позивача за стягненням аліментів на дитину позивач не звертався та фактично самостійно утримує дитину, будь-яких коштів відповідач для дитини не надає. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] затвердженого рішенням виконавчого комітету Віньковецької селищної ради від 16.06.2025 №170 з метою захисту прав та інтересів дитини, запобігання бездоглядності, орган опіки та піклування селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до даного висновку встановлено, що мати не приймає участі у вихованні сина, життям та здоров`ям не цікавиться, не піклується про духовний і фізичний розвиток дитини, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, не забезпечує харчуванням та медичним доглядом, спільно не проживає, утриманням не займається, фактично сама ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. відповідно до свідчень сусідів мати дитини участі у виховані не бере, не проживає разом з сином, не приділяє йому уваги, турботи, не забезпечує дитину та цілком самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с.52-53). Окрім того, відповідно до копії військо-облікового документу [PERSON] , [INFO] , є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в [INFO] та мав відстрочку від мобілізації до завершення мобілізації на підставі п.4 ч. 1 ст. 23 (а.с.39, 148). Наявність відповідної відстрочки від мобілізації також підтверджуються довідкою [INFO] №678 від 29.05.2025 (а.с.40). Допитана в судовому засіданні 18.11.2025 свідок [PERSON] вказала, що працює лікарем-педіатром. Матір [PERSON] протягом останніх двох років не бачила, на огляд хлопчик приходив з батьком. Лікувальний заклад відвідували рідко. Додаткових обставин щодо відносин матері та сина повідомити не могла, оскільки мало контактувала із даною сім`єю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 10.12.2025 зазначила, що хлопчик навчався в навчальному закладі з першого класу і по четвертий. Маму бачила лише в першому класі, надалі хлопчиком опікувався батько. Питання пов`язані з навчанням та поведінкою хлопця також вирішував батько. Хлопчик нічим не відрізнявся від інших дітей, завжди був доглянутим та охайним. На виклик вчителів до школи також постійно з`являвся батько. Додаткових обставин, щодо сімейних відносин між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] не могла надати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 10.12.2025 пояснила, що була класним керівником [PERSON] протягом його навчання з першого по четвертий клас. Батьки цікавилися успіхами хлопчика, відвідували батьківські збори. Групу продовженого дня хлопчик не відвідував, його забирали мати або батько. Так було протягом перших двох років навчання. В третьому класі мати набагато рідше з`являлася у школі, в четвертому класі взагалі її не бачила. Усі шкільні свята протягом останнього часу відвідував батько, навчанням цікавився батько. Змін у поведінці хлопчика вона не помітила. Хлопчик був охайним та доглянутим. Допитаний в судовому засіданні 10.12.2025 малолітній [PERSON] в присутності батька, представника органу опіки та піклування [PERSON] та представника Служби у справах дітей [PERSON] повідомив, що дійсно на даний час проживає разом з батьком та бабусею. Мати з ними не живе, де знаходиться на даний час йому не відомо. Так триває вже два-три роки. Вона йому не телефонує, не цікавиться його життям, не приходить до школи. Чи водила його мати до школи не пам`ятає, на випускному в четвертому класі був присутній батько, мати не прийшла. Уроки вчить з батьком. З батьком мати також зв`язок не підтримує. Відносини з мамою погані, вони не спілкуються, і він не хоче спілкуватися з нею в подальшому. Мати не вітає його зі святами та на його день народження. В нього гарні умови навчання, спортом не займається, оскільки має травму хребта. Застосоване судом законодавство. Мотиви прийняття рішення судом та висновки суду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. У ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст. 150 СК України). Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 СК України). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 1 ст. 165 СК України). При цьому, положення ст. 166 Сімейного кодексу України передбачають такі правові наслідки позбавлення батьківських прав. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що при ухваленні рішення щодо позбавлення батьківських прав на перше місце необхідно ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (постанови Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі №127/15620/24 (провадження №61-16853св24), від 31 березня 2021 року у справі №562/1686/18 (провадження №61-16928св20)). У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено також у постановах Верховного суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19 вказано, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Однак позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 23 жовтня 2024 року у справі №361/2014/22, від 19 лютого 2025 року у справі №147/277/24, від 11.03.2020 року у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 року у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 року у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 року у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 року у справі № 686/16892/20. У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене також узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 211/559/16-ц). Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). З урахуванням наведеного, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Оцінюючи вищевказані докази в їх сукупності, суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання дитини з батьком, участь відповідача у вихованні сина не у повній мірі не є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі утримувати дітей до досягнення ними повноліття. В цій ситуації суд зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання: наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дітей і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачки щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17). Відтак під час розгляду даної справи, суд бере до уваги, що думка дитини є важливою, однак вона не може бути вирішальною, як не може бути і безумовним свідченням того, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина призведе до забезпечення його найкращих інтересів. З огляду на зазначене, суд під час розгляду справи звернув увагу, що під час надання малолітньою дитиною своїх показань в судовому засіданні в дитини, на переконання суду, є певна образа на свою матір, яка на даний час не живе з ним та батьком та фактично відмовилася від спілкування з ним. На думку суду, в дитини проявляється бажання в подальшому спілкуватися зі своєю матір`ю, однак, на даний час з її вини таке спілкування відсутнє. Природньо, що кожна дитина в такому віці сумує за матір`ю та хоче спілкування з нею, коли певні образи чи переживання проходять. Отже, надаючи оцінку поясненням дитини, суд враховує, що негативне відношення малолітнього сина до своєї матері може відображати його нинішній емоційний стан та прив`язаність до осіб, з якими він проводить більшість часу. Оскільки дитина після припинення спільного проживання батьків протягом деякого часу проживала разом з батьком та бабусею по лінії батька, відносини з якими для неї є пріоритетними, думка дитини, яка була з`ясована судом та, як вбачається з висновку, не була з`ясована органом опіки і піклування при визначенні доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, не може вважатися визначальною, та бути переважною підставою при вирішенні позовних вимог, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її справжнім інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх, емоційних факторів, яким дитина в силу свого віку та життєвого досвіду не спроможна надавати виважену оцінку. Небажання дитини спілкуватися з матір`ю може бути зумовлене і впливом конфлікту між батьками, який існував між ними до розпаду сім`ї, і відповідно не може бути підставою для обмеження матері в реалізації її батьківських прав на участь у вихованні дитини. При цьому, суд не бачить жодних перешкод для відновлення відносин між матір`ю та дитиною у майбутньому, що буде відповідати у першу чергу інтересам дитини. Про те, що були певний час сталі відносини між матір`ю та сином також підтверджують показання свідка [PERSON] в судовому засіданні, яка була класним керівником [PERSON] та зазначила, що протягом його навчання з першого по четвертий клас батьки цікавилися успіхами хлопчика, відвідували батьківські збори. Групу продовженого дня хлопчик не відвідував, його забирали мати або батько. Так було протягом перших двох років навчання. В третьому класі мати набагато рідше з`являлася у школі, в четвертому взагалі її не бачила. Разом з тим, суд враховує, що зменшення відвідування школи де навчається син, не обов`язково означає повної відсутності спілкування відповідача з дитиною в певний період. При цьому судом також враховано, що відповідно до рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18.09.2024 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та визначення місце проживання дитини у справі №670/174/24 згідно пояснень позивача - на початку 2024 року відповідач [PERSON] самовільно без погодження з позивачем забрала їх спільного малолітнього сина до своєї матері у с. Карижин Хмельницького району, де вона проживала та хотіла, щоб син проживав з нею. Однак син не хотів цього і самостійно приїхав до батька після чого вони проживають разом з батьком. Дані обставини підтверджують, що відповідач, як мати малолітнього сина, проявляла зацікавленість щодо проживання з сином та вчиняла певні дії для цього. У даній справі сторона позивача не довела в чому полягає захист інтересів дитини саме шляхом позбавлення матері батьківських прав, а також, що неналежне виконання на даний час [PERSON] її батьківських обов`язків створює будь-яку загрозу життю та здоров`ю дитини. У разі позбавлення матері дитини батьківських прав за наявності батька, що здійснює відповідне піклування, така дитина відповідно до Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» не отримає статус дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування. Відповідно дитина в даному випадку не буде отримувати повне державне забезпечення та відповідні пільги, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування оскільки позбавлення батьківства одного із батьків не надає такого статусу. Окрім того, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» діти, які втратили одного з батьків, можуть отримувати пенсію по втраті годувальника. Ці кошти виплачуються одному з батьків або законному представнику дитини. Також цю допомогу діти мають змогу отримувати до 23-х, тобто поки вони не закінчать навчання у вищих навчальних закладах, однак за умови коли один з батьків якого позбавлено батьківських прав помер. Однак за життя особа, що позбавлена батьківства зобов`язана утримувати дитину, зокрема шляхом сплати аліментів. Суд також бере до уваги, що в позивача відповідно до військово-облікових документів наявна відстрочка від мобілізації у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дитини віком до 18 років, що фактично було і встановлено під час розгляду справи. Відтак позбавлення батьківських прав фактично не змінить підстав для відстрочки від мобілізації до завершення періоду мобілізації. Дані обставини надають можливість проживати разом з сином та здійснювати належне виховання та утримання позивачем малолітньої дитини. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] затверджений рішенням виконавчого комітету Віньковецької селищної ради від 16.06.2025 №170 у зв`язку із невиконанням матір`ю своїх батьківських обов`язків. Однак судом зауважує, що органом опіки та піклування не було враховано, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Водночас у справі відсутні будь-які відомості про проведення певних заходів з матір`ю щодо належного виконання нею батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який сконцентрований переважно на участі батька у житті сина. Виклад обставин, на підставі яких орган опіки прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, не свідчить про те, що саме позбавлення батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дитини. Крім того, висновок органу опіки та піклування не розкриває загалом взаємовідносини між сином на матір`ю, дати останнього спілкування між ними. З огляду на встановлені обставини справи, суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, оскільки він на даний час є передчасним та не в повній мірі відповідає інтересам дитини. Таким чином, під час дослідження доказів у даній справі судом не встановлено не лише достатніх підстав для невідкладного позбавлення відповідача - матері дитини батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому на даний час. Водночас позбавлення матері батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, а також найсуворішою санкцією в сімейному праві, необхідність застосування якої за обставин цієї справи не відповідає інтересам дитини. Що стосується заяви відповідача про визнання позовних вимог, яка міститься в матеріалах справи, то як вже суд зазначав вище - суд вважає, що така заява не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Тобто, саме лише подання відповідачем заяви про позбавлення її батьківських прав відносно дитини не може слугувати підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки матеріали справи не містять достатніх та переконливих відомостей для застосування такої виключної міри, як позбавлення відповідача батьківських прав, а тому, враховуючи інтереси дитини, позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним та передчасним та не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ. Водночас встановлені судом обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відтак у відповідача, як матері дитини, є можливість виправитись та змінити своє ставлення до своєї дитини. Суд звертає увагу, що залишення відповідачем поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 04.12.2024 в справі № 133/747/23, від 09 червня 2023 року в справі №591/6037/21). Вирішення питання щодо судових витрат. На підставі ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 21.05.2025 (а.с.4). Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають. З огляду на викладене, на підставі ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18, 19 Конвенції про права дитини, ст. 3, 5, 7, 19, 135, 141, 150, 156, 164, 165, 166, 167, 171, 182, 183, 191 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: dismissed