Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулося до суду з вищевказаним позовом. В позові зазначив, що 02.07.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» (далі по тексту первісний кредитор) та [PERSON] (далі по тексту відповідач) було укладено електронний договір № 42753492 про надання споживчого кредиту. Сума кредиту склала 5 000,00 грн, строк кредиту 360 днів, з 02.07.2024 по 27.06.2025, відсоткова ставка 1,5 % у день. Первісний кредитор свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши кредитні кошти у безготівковій формі шляхом зарахування коштів кредиту на платіжну картку, яку відповідач вказала особисто під час укладання договору. Відповідач не виконувала свої зобов`язання перед кредитором, внаслідок чого утворилася заборгованість. 27.02.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу № 27/02/2025, відповідно до умов якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідачки. З огляду на викладене, ТОВ «Українські фінансові операції» просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 30960,00 грн, яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту 5 000,00 грн, суми нарахованих процентів первісним кредитором 17 035,00 грн, суми нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» процентів 8 925,00 грн, а також стягнути судові витрати. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Від відповідачки надійшов відзив, у якому вона частково заперечила проти позовних вимог. Зокрема, відповідачка визнала факт укладення договору та отримання коштів у кредит, водночас, не погодилася з сумою заборгованості, вважаючи її розмір завищеним, несправедливим та таким, що порушує баланс прав сторін. Зазначила, що має скрутне матеріальне становище, у зв`язку з чим просила зменшити розмір штрафних санкцій, стягнути з неї лише суму основного боргу або мінімально можливу суму з урахуванням принципу співмірності. Крім того подала заяву про розгляд справи без її участі. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому той заперечив проти доводів відповідачки, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначив, що суму заборгованості було розраховано відповідно до погоджених сторонами умов кредитування. Відповідач до суду надіслала додаткові пояснення, у яких визнала факт отримання кредиту та не заперечувала проти задоволення вимог щодо повернення тіла кредиту. Крім того, зазначила, що є внутрішньо переміщеною особо, має на утриманні дитину, офіційно не працевлаштована, орендує житло, а тому не може сплатити проценти та штрафні санкції, які є надмірними. Враховуючи наявність достатніх даних для вирішення спору, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними доказами без участі сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст.ст. 4, 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України, в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку Із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише, приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Статтями 638, 640 ЦК України, встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч.1-3 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем на даний час визначається Законом України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року (далі Закон). Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Суд встановив, що 02.07.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою було укладено електронний договір № 42753492 про надання споживчого кредиту. Сума кредиту склала 5 000,00 грн, строк кредиту 360 днів, з 02.07.2024 по 27.06.2025, відсоткова ставка 1,5 % у день. Первісний кредитор свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши кредитні кошти у безготівковій формі шляхом зарахування коштів кредиту на платіжну картку. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. На виконання ухвали суду від АТ КБ «Приватбанк» одержано відповідь, якою підтверджено факт зарахування 02.07.2024 на картковий рахунок відповідачки коштів у розмірі 5 000,00 гривень. 27.02.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу № 27.02.2025, відповідно до умов якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 4275349, що підтверджується витягом з реєстру боржників. Відповідач належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 30 960,00 грн, яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту 5 000,00 грн, суми нарахованих процентів первісним кредитором 17 035,00 грн, суми нарахованих ТОВ «Українські фінансові операції» процентів 8 925,00 грн, яка підтверджується відповідним розрахунком. Щодо заперечень відповідачки стосовно розміру заборгованості, зокрема в частині необгрунтованості розміру неустойки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Суд встановив, що розрахунок заборгованості містить виключно тіло кредиту та суму нарахованих процентів, які за своєю фінансовою сутністю є платою за користування кредитом. Проценти нараховані правильно, відповідно до умов договору (1,5 відсотка на день), в межах строку кредитування, що не перевищує 360 днів. Будь-яких інших нарахувань, зокрема, неустойки, або інших штрафних санкцій розрахунок заборгованості не містить. Згідно зі ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачка порушила умови договору, що призвело до виникнення заборгованості. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем. Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що в межах цієї справи позивач ТОВ «Українські фінансові операції» отримувало правову допомогу від адвоката Дідуха Є.О. на загальну суму 10 000,00 грн, що підтверджується наданим суду Договором про надання правничої допомоги № 01/08/2024-а від 01.08.2024, актом прийому-передачі наданих послуг від 14.10.2025, детальним описом робіт (наданих послуг) № 4781458. Щодо посилань відповідачки на її незадовільний фінансовий стан як на підставу для зменшення розміру заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Скрутне матеріальне становище відповідачки не є підставою для зменшення розміру позовних вимог, водночас, може бути підставою для відстрочення, розстрочення виконання судового рішення, яке регулюється положеннями ст. 435 ЦПК України. Зокрема, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. А саме, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд може враховувати: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що на даній стадії вирішення цього спору суд позбавлений можливості зменшення розміру заборгованості до стягнення, водночас, питання відстрочення або розстрочення виконання рішення може бути розглянуто судом після набрання рішенням законної сили та звернення його до виконання за наявності підстав та в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України

Outcome: approved