Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Кравченка С.М., звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з даним позовом в якому, з урахуванням уточненого позову, просить в порядку розділу спільного сумісного майна - житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого [ADDRESS] , придбаного у шлюбі [PERSON] , іпн [NUMBER] та [PERSON] , іпн [NUMBER] , виділити у власність [PERSON] , іпн [NUMBER] : 1/2 частку житловий будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832, номер запису 849 в книзі 10, Свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 07.07.2009 року, що належить [PERSON] , іпн [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , іпн [NUMBER] , зареєстрована [ADDRESS] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832, номер запису 849 в книзі 10. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 серпня 1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що того ж дня складено відповідний актовий запис № 65, зареєстрований Краснокутським відділом ЗАГСу в Харківській області. Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 28.03.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Домовленості або шлюбного договору щодо порядку поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не укладалося. У позові зазначено, що 26 лютого 1991 року згідно з договором купівлі-продажу подружжям було придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Оскільки придбаний будинок був старим, подружжя вирішило побудувати новий. В 1991 році для будівництва житлового будинку звернулись до Краснокутського відділення АТ «Ощадбанк» для отримання кредиту в розмірі 10000 крб. Поручителем за кредитним договором було Краснокутське РТП. В забезпечення виконання своїх зобов`язань перед кредитором АТ «Ощадбанк» був укладений договір застави нерухомого майна (іпотека), предметом якого був придбаний 26.02.1991 року житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Договір застави нерухомого майна був укладений [PERSON] , посвідчений 26 березня 1991 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області, яким була накладена заборона відчуження вказаного будинку до припинення договору застави. Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області запис про заборону відчуження нерухомого майна було перенесено з Єдиного реєстру заборон № 4 від 26.03.1991 року та зареєстровано 24.05.2006 року за №3249041. Придбаний раніше подружжям житловий будинок був знесений та на місці нього побудований новий житловий будинок, на який 07.07.2009 року на ім`я [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 07.07.2009 року, видано Краснокутською селищною радою, дата прийняття рішення про реєстрацію, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832. Таким чином, на цей час зареєстровано: будинок житловий з господарськими будівлями, загальною площею 136,7 кв.м, розташований [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832, номер запису 849 в книзі 10, Свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 07.07.2009 року, видано Краснокутською селищною радою, дата прийняття рішення про реєстрацію права 08.07.2009 року. Таким чином, сторона позивача вважає, що набуте майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки в добровільному порядку вирішити питання поділу майна відповідач відмовляється, позивач вимушена звертатися до суду з таким позовом. Ухвалою від 21 листопада 2025 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій стосовно житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:27722832, власник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності серія [NUMBER] від 07.07.2009, виданого Краснокутською селищною радою, дата прийняття рішення про реєстрацію права 08.07.2009 року, - до вирішення судом по суті цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та набрання судовим рішенням законної сили. Позивач та її представник у відкрите судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 17.02.2026 до суду надійшла заява представника позивача, в якій він зазначає, що 09 лютого 2026 року представником позивача подано клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог, просить вищезазначене клопотання залишити без розгляду. Розгляд судової справи просить проводити без участі позивача та її представника. Просить задовольнити позовні вимогі щодо порядку розділу спільного сумісного майна - житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого [ADDRESS] , придбаного у шлюбі [PERSON] , іпн [NUMBER] та [PERSON] , іпн [NUMBER] , виділити у власність [PERSON] , іпн [NUMBER] : 1/2 частку житловий будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832, номер запису 849 в книзі 10, Свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 07.07.2009 року, що належить [PERSON] , іпн [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , іпн [NUMBER] , зареєстрована [ADDRESS] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 136,7 кв.м, розташованого [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832, номер запису 849 в книзі 10. Судові витрати просить покласти на позивача. Відповідач у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Свою заяву від 07 лютого 2026 року підтримує. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам цивільного законодавства, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що 23 серпня 1986 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Краснокутському районному відділі РАГС Харківської області. Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 28 березня 2024 року у справі № 627/133/24 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування у шлюбі, 07.07.2009 подружжям було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 136,50 кв. м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого головою Краснокутської селищної ради. З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно видане директором РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що 08.07.2009 спірний житловий будинок зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] . Судом досліджено Витяг з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (старий реєстр), відповідно до якого за [PERSON] 08.07.2009 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 136,50 кв. м., житлова площа 53,00 кв. м. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами 1- 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами частини 1 статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки є рівними, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи домовленістю між ними. За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до положень статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. За приписами частини 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Відповідно до частини 1 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Згідно з частиною 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Враховуючи положення ст. 60, 63, 69 СК України та ст. 368 ЦК України, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до абзацу 3 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У пункті 22, абзаці 1 пункті 24, пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, суд вважає встановленим, що спірне майно було набуто сторонами по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, принаймні доказів зворотного матеріали справи не містять. Крім того, відповідач позов визнав та не заперечує проти його задоволення. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, підлягають задоволенню. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 21.11.2025 року по справі № 627/1098/25 (провадження № 2-з/627/9/25), задоволено заяву представника позивача адвоката Кравченка Сергія Миколайовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Заборонено вчиняти реєстраційні дії до вирішення справи по суті стосовно житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 136 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 27722832, власник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності серія [NUMBER] від 07.07.2009, виданого Краснокутською селищною радою, дата прийняття рішення про реєстрацію права 08.07.2009 року, З огляду на зазначене, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що, відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підтверджуються квитанцією про сплату №4834-0664-7501-1293 від 20.11.2025 в розмірі 5739,50 грн., та квитанцією про сплату №4243-6298-0857-5981 від 20.11.2025 в розмірі 605,60 грн, що в сумі становить 6345,10 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, та беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про повернення позивачу з державного бюджету суми сплаченого судового збору в розмірі 3172,55 грн. (50 відсотків від загального розміру судового збору), а також щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 3172,55 грн. (50 відсотків від загального розміру судового збору). На підставі приведеного вище,

Outcome: approved