Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

17.07.2025 року [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про визнання права власності на частину майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини. 08.02.2014 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду від 01.10.2024 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано 9/16 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання сторони зробили в домоволодінні певні перебудови: прибудували коридор, ванну кімнату та кухню, зробили намет, обладнали окремий вихід на горище. Усі забудови робили власними руками та за спільні кошти. В ремонті позивачу допомагав його батько та брат дружини, який на даний час загинув. Вказані перебудови не введені в експлуатацію, оскільки відповідачка не надає позивачу технічну документацію, а самостійно цим займатись не бажає, та взагалі не визнає за колишнім чоловіком його права на частину майна, набутого ними в період шлюбу. Дійти спільної згоди щодо розподілу спільного майна подружжя сторони не можуть, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду, та просить визнати за ним право власності на 9/32 частин зазначеного вище житлового будинку з надвірними будівлями, що являється 1/2 частиною спільного сумісного майна подружжя 9/16 частин даного будинку з надвірними будівлями. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2025 року справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ним такої ухвали на подачу відзиву на позовну заяву (а.с.17-18). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.11.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.24-25). Сторони в судове засідання не з`явились. 18.11.2025 року від позивача [PERSON] надійшла заява про слухання справи без його участі, на позовних вимогах наполягає (а.с.22). Відповідачка належним чином повідомлялась про розгляд справи, шляхом направлення на адресу її реєстрації судової повістки з рекомендованим повідомленням, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.26), згідно якого судову повістку вручено 16.12.2025 року. Крім того, 26.11.2025 року о 16:28 год. відповідачка отримала смс-повідомлення про дату слухання справи, про що свідчить довідка про доставку смс в додаток «Вайбер» (а.с.26). Відзиву на позовну заяву на адресу суду вона у встановлений законом строк не направила, заяви про відкладення розгляду справи або про слухання справи без її участі не надала, причина неявки суду невідома. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачкою відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачкою відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, 08.02.2014 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Шлюб між подружжям розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.10.2024 року (справа №182/3739/24) (а.с.6). 09.12.2015 року, тобто в період шлюбу, подружжям було придбане нерухоме майно, яке складається з 9/14 частин житлового будинку А, загальною площею 92,9 кв.м., житловою площею 53,5 кв.м., з надвірними будівлями цегляною літньою кухнею Б з підвалом; глинобитною обкладеною цеглою літньою кухнею В,в; цегляним сараєм Г; цегляною вбиральнею Д; бетонним підвалом Е; цегляним гаражем Ж; цегляним сараєм З; цегляною вбиральнею К, сараєм №1-8, спорудженням І, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим 09.12.2015 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенком С.О., зареєстрованим в реєстрі за №724 (а.с.7). В пункті 6 укладеного Договору довірена особа [PERSON] , яка є її батьком [PERSON] визнав, що придбане за цим договором майно буде спільною сумісною власністю подружжя, а купівля здійснюється за згоди [PERSON] . Вирішуючи по суті даний спір щодо поділу майна подружжя, який виник між сторонами, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, згідно п.6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України). У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (далі по тексту постанови Пленуму ВСУ). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких він роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Враховуючи факт придбання подружжям 9/16 частин житлового будинку з надвірними будівлями в період шлюбу, відповідно до ст.60 СК України дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а тому суд розділяє спільне майно на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на 9/32 частину зазначеного вище нерухомого майна. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому позивач не наполягав на відшкодуванні судового збору.

Outcome: approved