Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за підсудністю з Криничанського районного суду Дніпропетровської області надійшла вказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог, відповідно до уточненої позовної заяви в останній редакції, позивач посилалася на те, що 24.05.2005 шлюб між нею та відповідачем було розірвано. З травня 2008 року по 06 грудня 2020 року вони з відповідачем знову стали спільно проживати, вести спільне господарство однією сім`єю, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання за вказаний період, вони, як сім`я, набули майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, внаслідок її праці, при цьому, існували їх спільні та індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержували спільні доходи, об`єднані для набуття спільного майна, внаслідок ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. З травня 2008 року вони з відповідачем вели господарство та проживали в квартирі, що належала їй на праві власності за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, з 2011 року вони змінили місце проживання та стали спільно проживати, вести спільне господарство у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , так як під час спільного проживання вони, як сім`я, 07 вересня 2011 року набули у власність вказаний житловий будинок, що є об`єктом спільної сумісної власності. 07.03.2014 вона продала квартиру, що належала їй на праві власності та за виручені кошти вони з відповідачем придбали у власність кафетерій, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу, за яким вона сплатила продавцю всю суму та погодилася зазначити відповідача покупцем у вказаному договорі. 04.02.2014 під час спільного проживання з відповідачем, вона зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , також в будинку зареєстровані її діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час спільного проживання з відповідачем у зазначеному будинку вона дбала про технічний стан будинку, зробила капітальний ремонт приміщення кухні, бібліотеки та 1 спальні на першому поверсі, зробила другий вхід на перший поверх, змінила всі вікна на пластикові, поставила вхідні двері. Приблизна вартість ремонту становить більш ніж 200000,00 грн. Крім того, вона зробила ремонт в кафетерії, а саме поставила пластикові вікна, залізні двері, робила капітальний ремонт однієї зали. 10.09.2019 за її особисті кошти, які вона отримувала від власного сільськогосподарського товариства та обробку землі було придбано сонячну електростанцію, дійсна вартість якої складає 503501,38 грн. та відповідно до договору купівлі - продажу електричної енергії за зеленим тарифом №1002100ЗТ-ДнЕП05 від 16.09.2019, укладеного між відповідачем та ТОВ Дніпровські енергетичні послуги з моменту укладення договору та до теперішнього часу щомісячний дохід від зазначеної сонячної електростанції становить приблизно 24000,00 грн. Відповідач жодного разу не надав їй кошти від отриманого ним доходу від видобутку електроенергії, яку виробляє придбана ними електростанція. Під час спільного проживання та ведення спільного господарства з травня 2008 року до 06 грудня 2020 року вона самостійно утримувала побут, займалася приготуванням їжі та харчуванням всіх членів сім`ї, особисто управляла кафетерієм. В кафетерії вона протягом 4 років займалася обслуговуванням клієнтів, приготуванням їжі, веденням всієї бухгалтерії, адміністративним управлінням. Крім основного місця роботи, займалася бухгалтерським обліком приватних підприємств, за що щомісячно отримувала дохід в грошовій формі, а відповідач фактично ніколи ніде не працював. 06 грудня 2020 року відповідач насильно вигнав її з їх будинку та чинить перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним майном та отриманні доходу від сонячної електростанції та кафетерію. Добровільно пустити її в будинок та поділити майно, яке було придбане протягом 12 років сумісного проживання, відповідач відмовляється. Враховуючи викладене, просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнати на праві спільної сумісної власності наступне майно - житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 174,8 кв.м., загальною площею 291,4 кв.м, земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 3423 кв.м. для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства; кафетерій, об`єкт комерційної нерухомості, загальною площею 200,7 кв.м. з прилеглими до нього будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування кафетерію; сонячну електростанцію, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; предмети домашнього вжитку; визнати за позивачем та відповідачем на праві власності по частині вказаного майна; Визнати за позивачем та відповідачем на праві власності по частині грошових коштів (доходів) від видобутку електроенергії сонячною електростанцією; в порядку поділу спільного сумісного майна стягнути на користь позивача грошову компенсацію частину загальної дійсної ринкової вартості предметів домашнього вжитку; припинити право спільної сумісної власності; вселити позивача у житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача нарахованого йому і отриманого ним доходу від видобутку сонячної електростанції, починаючи з грудня 2020 року і до винесення рішення суду. Ухвалою від 27.05.2025 справу прийнято до свого провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою від 02.07.2025 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи. У судовому засіданні позивач та її представник свої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Додатково [PERSON] пояснила, що хоча договір міни був без доплат, однак в доплату будинку все ж передавалися її грошові кошти та золото, однак письмових доказів цього в неї немає. Оскільки під час спільного проживання [PERSON] маніпулював нею, вона оформлювала все майно на нього. Вона чітко пам`ятає дату, коли вони перестали спільно проживати це 06 грудня 2020 року, оскільки в цей день відповідач вигнав її з будинку та не дав можливості навіть забрати документи. Вона зверталася до відповідача з проханням поділити все в добровільному порядку, надсилала мирову угоду, однак відповідач заперечував. У судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували. Додатково [PERSON] зазначив, що позов не визнає в повному обсязі, оскільки вони з позивачем хоча і проживали у вказаний період в одному будинку, проте між ними були лише партнерські стосунки. Стверджує, що сільськогосподарське товариство, на яке посилається позивач, як на джерело доходу, такого доходу не приносило. Спірний будинок він отримав шляхом укладення договору міни, шляхом обміну квартири, що належала йому на праві приватної власності за договором дарування. Те, що вони проживали в одному будинку не означає, що вони були сім`єю, оскільки їжу, одяг дітям та все інше у будинок він купував за свої кошти, а відповідач за свої власні кошти купувала речі для себе. Позивач дітьми не займалася, била їх, діти були повністю на ньому. В період вказаний у позовній заяві він працював, а також отримував дохід від сільськогосподарського товариства «Феміда», співзасновником якого він був. Кафетерій та сонячну станцію він купив за свої кошти. В кафетерій власноруч наймав персонал. Стверджує, що предмети домашнього вжитку позивач вивезла з будинку та на даний час нічого з цих речей в будинку не має. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 25.04.2005 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 70. У сторін народилися спільні діти, а саме: [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] - донька [PERSON] . Відповідно до договору міни від 07.09.2011, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній, без доплат, обміняв належну йому квартиру на праві приватної власності, згідно договору дарування від 22.12.2006, на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221010100210080003, яка надана для обслуговування будинку та земельну ділянку площею 0,2423 га, кадастровий номер 1221010100210080004, яка надана для ведення особистого селянського господарства. В подальшому у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрували своє місце проживання відповідач, позивач, а також їх спільні діти [PERSON] , [PERSON] та донька позивача від іншого шлюбу [PERSON] , що підтверджується записами з будинкової книги. На підставі договору купівлі - продажу від 07.03.2014 [PERSON] продала квартиру, належну їй на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ціна продажу складає 105593,00 грн. Відповідно до договорів купівлі - продажу від 28.07.2015 [PERSON] було придбано кафетерій, що розташований в [ADDRESS] , а також земельну ділянку, площею 0,0802 га, з кадастровим номером 1221082200030010008, надану для обслуговування кафетерію. 07.06.2019 ТОВ «Дніпровські електромережі» та [PERSON] уклали договір № 0050135986 про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу. Як вбачається з видаткової накладної № 733 від 10.09.2019 відповідач придбав комплектуючі до сонячної електростанції загальною вартістю 503501,38 грн., яку в подальшому було введено в експлуатацію. 16.09.2019 відповідач уклав з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» договір № 1002100/ЗТ - ДнЕП/05 про купівлю - продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством, розташованим за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 07.08.2023, складеної ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" вбачається, що за період з вересня 2019 року по червень 2023 року відповідач отримав дохід від продажу електричної енергії на підставі договору № 1002100/ЗТ - ДнЕП/05 у розмірі 564 810,79 грн. З долучених до матеріалів справи копій квитанцій та виписок по банківському рахунку позивача вбачається, що остання за вказаний у позовній заяві період спільного проживання з відповідачем постійно здійснювала купівлю продуктів харчування, дитячих товарів, предметів інтер`єру та побуту, сплачувала комунальні послуги. Крім того, відповідно до вказаних квитанцій та виписок позивач придбала предмети домашнього вжитку та меблі, що зазначені в позовній заяві, а також оплачувала деякі ремонтні роботи у спірному будинку. Відповідно до копії трудової книжки, належної позивачу, остання у період з 03.09.2007 по 05.09.2011 працювала на посаді провідного бухгалтера ТОВ «Енергоремонт», у період з 06.09.2011 по 31.05.2013 - на посаді головного бухгалтера ТОВ «Верхньодніпровський сирзавод», з 04.06.2013 по 11.10.2013 - на посаді головного бухгалтера ТОВ «Альфатех». Згідно довідки ТОВ «Фортуна», [PERSON] працювала в ТОВ «Фортуна» на посаді бухгалтера, як сумісник на ставки з 01.02.2007 по 05.01.2016. Відповідно до наказу №2 від 19.05.2015 позивач з 20.05.2015 приступила до виконання обов`язків директора сільськогосподарського ТОВ «Феміда». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його мати покинула їх чотири роки тому. Батьки жили на різних поверхах. Батько матір не бив, вона сама зібрала речі та поїхала, перестала з ними контактувати. Їх з сестрою вихованням займався батько, а мати їх постійно била. Мати в дім нічого не купувала, все купував батько. Також батько купив кафе. Всі разом відпочивати вони ніколи не їздили. На відпочинок їздили тільки батько та він з сестрою. Всі свята вони святкували з батьком, а мати потім їх вітала. Одного разу він з сестрою та матір`ю їздили відпочивати в Турцію. Зазначеної у позові техніки в будинку на даний час не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює в школі, поруч з будинком по [ADDRESS] . Позивач та відповідач, разом з дітьми, постійно проживали у вказаному будинку. Приходив іноді до них, за проханням позивача, щоб допомогти у вирішенні незначних побутових питань. Також возив позивача у кафе, розвантажував товар. Сторони припинили разом проживати приблизно 4-5 років тому, тобто у 2020-2021 роках. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає позивача з 2000 року. З відповідачем познайомився в 2013 році, коли надавав йому юридичні послуги з представництва в суді, за проханням позивача допомогти її чоловіку. У будинку по [ADDRESS] був у березні 2013 року, в будинку були сторони та їх маленький син. На його думку, сторони поводилися, як чоловік та дружина. Свідок [PERSON] в судову засіданні пояснив, що він був одним із засновників сільськогосподарського товариства "Феміда" разом з [PERSON] . Позивач не приймала участі у засновництві товариства та не була там бухгалтером, оскільки бухгалтером була його дружина. Він подарував відповідачу квартиру. Коли вони з відповідачем та позивачем познайомилися вони не були подружжям. Вони іноді зустрічалися сім`ями та спілкувалися. Позивач та відповідач то жили, то не жили в період з 2006 по 2010 рік, отже на його думку, сім`єю вони не були. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За приписами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно вимог ч. 4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка,з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16. Судом встановлено, що позивач та відповідач у період з травня 2008 по грудень 2020 роки фактично проживали разом спочатку у квартирі, що належала позивачу, а в подальшому у спірному будинку, що підтверджується показаннями свідків та не оспорюється сторонами. Після придбання будинку, сторони разом з дітьми зареєстрували своє місце проживання у ньому. Відповідач стверджує, що відносини між ним та позивачем були виключно партнерськими, з чим суд не може погодитися, з огляду на наступне. Так, у вказаний у позовній заяві період проживання у сторін народилося двоє спільних дітей, що є, на думку суду, підтвердженням наявності між позивачем та відповідачем саме сімейних, а не формально - партнерських відносин та свідчить про існування спільного сімейного життя та відповідальності одне перед одним і перед дітьми. Крім того, у мотивувальній частині рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07.12.2021 та постанови Дніпровського апеляційного суду від 12.04.2022 по справі № 173/689/21 за заявою [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису, які набрали законної сили, встановлено, що з 2008 по 2020 рік сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та сторонами даний факт визнано. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17). Тобто, преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/14 (провадження№ 12-144гс18). З огляду на це, зазначені судові рішення мають для суду преюдиційне значення та підлягають врахуванню під час вирішення даної справи. Також, суд бере до уваги наявні у справі копії квитанцій та виписки з банківських рахунків позивача, відповідно до яких остання не епізодично, а регулярно здійснювала закупівлю продуктів харчування, дитячих товарів, канцтоварів, предметів інтер`єру, а також будівельних матеріалів та побутової техніки, сплачувала комунальні послуги, що свідчить про забезпечення нею повсякденних потреб сім`ї та облаштування місця спільного проживання. Відповідно до фотокарток, долучених позивачем до матеріалів справи, які датовані вереснем та груднем 2019 року вбачається, що між сторонами, що зображені на них існують близькі, родинні відносини, позивач та відповідач сфотографовані в моменти прояву теплих почуттів між ними. Оцінюючи вказані докази у своїй сукупності, суд вважає, що вони узгоджуються між собою, логічно взаємопов`язані та підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка, без реєстрації шлюбу у період з травня 2008 по грудень 2020 рік. Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з травня 2008 по грудень 2020 року. За період спільного проживання, як чоловіка та жінки сторонами було придбано кафетерій та земельну ділянку для його обслуговування, сонячну електростанцію, тому дане майно, відповідно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому здійснює поділ даного майна, визнавши за позивачем та відповідачем на праві власності по частині вказаного майна. Приписами ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що суд дійшов висновку про визнання сонячної електростанції об`єктом спільної сумісної власності сторін, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина нарахованого йому і отриманого ним доходу від видобутку сонячної електростанції. В той же час, суд зауважує, що позивач просить стягнути з відповідача частину нарахованого йому і отриманого ним доходу від видобутку сонячної електростанції за період з грудня 2020 року і до винесення рішення суду. Однак, в матеріалах справи міститься довідка про отриманий відповідачем дохід від видобутку сонячної електростанції лише за період з 2019 по 2023 рік. Інших доказів про суми нарахувань та отриманих доходів відповідачем від видобутку сонячної електростанції суду не надано. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).Разом з тим, зазначене слід оцінювати у контексті із принципом змагальності цивільного процесу. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.Сторона, яка посилається на певний факт повинна надавати докази їх відповідності. Позивач не виконала свого процесуального обов`язку щодо надання доказів про отриманий відповідачем дохід від видобутку сонячної електростанції за період з 2023 року до винесення рішення суду, тому до стягнення підлягає частина нарахованого та отриманого позивачем доходу від видобутку сонячної електростанції за період з грудня 2020 року і до червня 2023 року, згідно довідки від 07.08.2023, складеної ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги", у розмірі 199297,29 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Водночас, позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частину грошових коштів, отриманих від діяльності сонячної електростанції, задоволенню не підлягає, оскільки грошові кошти як родові речі не підлягають виділу в натурі та не є індивідуально визначеним майном. Захист права позивача на частку доходу від спільного майна забезпечується шляхом стягнення відповідної грошової суми. Оскільки судом задоволено вимогу про стягнення 1/2 частини отриманого доходу, окреме визнання права власності на грошові кошти є неналежним способом захисту та не відповідає характеру спірних правовідносин. Тому в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити. Щодо позовної вимоги про поділ предметів домашнього вжитку, слід зазначити про таке. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Частиною першою статті 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки управі спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що: «суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту». У п. 98 зазначеної постанови Велика Палата ВС виснувала: «Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.». Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Наданими позивачем скріншотами замовлень товарів, а також виписками з банківського рахунку підтверджується, що для придбання відповідних побутових речей позивач оформлювала споживчі кредити та здійснювала їх погашення. Так, позивачем протягом 2018 -2020 років було придбано вбудовану посудомийну машину CANDI 1L949 вартістю 7009 грн, двокамерний холодильник ATLANT МХМ 2835-95 вартістю 7719 грн, пароочисник KARCHER SC EasyFix Premium (1.513-160.0 / 1.315-166.0) вартістю 5332 грн, блендер Bosch MSM2650B вартістю 1299 грн, ланцюгову пилу Bosch AKE 35 S вартістю 2599 грн, кухонну мийку IMPERIAL D5050BR PVD вартістю 3420 грн, телевізор PANASONIC TX43HXR700 вартістю 9999 грн, кронштейн вартістю 319 грн, бойлер CHAIKA EWH-100 VDM вартістю 2645 грн, духову шафу Gorenje BO 635E11BK-2 вартістю 6159 грн, варильну поверхню Gorenje GW641MB вартістю 4240 грн, шезлонги у кількості 2 штук загальною вартістю 2730 грн, світильник стельовий вартістю 188 грн, мікрохвильову піч вартістю 1385 грн, дошку коркову вартістю 189 грн, матрац LasCavo вартістю 3581 грн, двоспальне ліжко вартістю 3510 грн, розпилювальний стіл Dnipro-M вартістю 6459 грн, фрезер Dnipro-M вартістю 1755 грн, шліфувальну машинку Dnipro-M вартістю 1302 грн, духову шафу електричну Mipoia вартістю 6999 грн, варильну поверхню газову Freggia вартістю 8549 грн, витяжку ELEYUS вартістю 3999 грн, стільці IKEA у кількості 4 штук загальною вартістю 596 грн, барні стільці IKEA у кількості 2 штук загальною вартістю 1998 грн, комплект меблів для магазину вартістю 22650 грн. Відповідачем належних та допустимих доказів, які б спростовували наведені обставини, суду не подано. Судом встановлено, що зазначене майно було придбане позивачем у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у тому числі за рахунок коштів, отриманих за договорами споживчого кредитування, укладеними з метою забезпечення спільних побутових потреб сім`ї та організації діяльності кафетерію, який використовувався сторонами як спільний сімейний проєкт та джерело доходу. Факт використання придбаних речей для забезпечення життєдіяльності сім`ї та здійснення спільної господарської діяльності свідчить про їх набуття в інтересах сім`ї. Беручи до уваги характер спірного майна, його фактичне використання відповідачем, а також з урахуванням положень частин першої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, суд вважає за можливе здійснити поділ такого майна шляхом визнання права власності на нього за відповідачем із одночасним стягненням з відповідача на користь позивача грошової компенсації у розмірі 1/2 частини його вартості. Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання права спільної сумісної власності на будинок та земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] , та їх поділ, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як було встановлено квартира, яка була предметом договору міни від 07.09.2011, належала відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 22.12.2006, а згідно договору міни була обміняна нажитловий будинок садибного типу, розташований за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221010100210080003, яка надана для обслуговування будинку та земельну ділянку площею 0,2423 га, кадастровий номер 1221010100210080004, яка надана для ведення особистого селянського господарства, без різниці доплати. Позивач у судовому засіданні посилалася на те, що доплачувала за вказане майно також своїми коштами та золотом, однак зазначила, що будь - які докази даного факту в неї відсутні. Також позивач у позовній заяві зазначала, що дбала про технічний стан будинку, зробила капітальний ремонт у приміщенні кухні, бібліотеки та сальні, зробила другий вхід на перший поверх, замінила всі вікна та поставила вхідні двері. Аналіз положень ст. 57 та 62 СК дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнанні за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них , а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна об`єкта. З огляду на викладене, підстав для визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з проведенням позивачем ремонтних робіт, суд не вбачає. Отже, зважаючи на те, що договір міни від 07.09.2011 є чинним, квартира, яка була предметом договору міни належала відповідачу на праві приватної власності, договір посвідчений без різниці доплат,матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених позивачем обставин про те, що вона здійснила доплату різниці вартості при обміні відповідачем своєї квартири на спірний будинок та земельні ділянки, а також доказів істотного збільшення вартості будинку за рахунок проведених ремонтних робіт, суд доходить висновку, що житловий будинок садибного типу, розташований за адресою [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221010100210080003, та земельна ділянка площею 0,2423 га, кадастровий номер 1221010100210080004, є особистою власністю відповідача та не можуть бути визнані судом об`єктами спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про вселення позивача у житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні даним будинком, не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання даного будинку спільною сумісною власністю, в задоволенні яких суд відмовив, з підстав, зазначених вище. Також, суд вважає, що задоволення вимоги позивача про поділ кафетерію, земельної ділянки та сонячної електростанції як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частину, за кожним, саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт, тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту, відтак в її задоволенні слід відмовити. Враховуючи все вищезазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3. ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як встановлено з матеріалів справи позивачем сплачений судовий збір у розмірі 9271,33 грн та понесені витрати на проведення оцінки майна на загальну суму 5750 грн. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивачем сплачено судовий збір та понесено інші витрати, які доведено та пов`язані з розглядом справи, вони підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог у такому порядку: судовий збір у розмірі 6 472,21 грн, з яких 76,1 % відповідає задоволеним вимогам майнового характеру, а 33,3 % - задоволеним вимогам немайнового характеру; інші витрати у розмірі 3 145,25 грн, які підлягають стягненню пропорційно загальному відсотку задоволення позовних вимог - 54,70 %. Згідно зі ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial