Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

27.01.2026 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності документів. Свої вимоги обгрунтовує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.1991 року. Під час звернення до державного реєстратора для реєстрації права власності йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що в договорі його прізвище та по батькові вказані як « [PERSON] », тоді як відповідно до паспорта громадянина України він « [PERSON] ». Зазначена розбіжність виникла в результаті того, що при оформленні договору в нього був паспорт, в якому його дані були вказані російською мовою. При видачі паспорта громадянина України 03.04.2000 року його прізвище та по батькові були перекладені на українську мову і тепер вони зазначені як « [PERSON] ». Встановлення цього факту йому необхідно для реалізації права власності на належне йому майно. Просив ухвалити рішення, яким встановити факт належності [PERSON] ( [INFO] ) договору купівлі-продажу від 01.10.1991 року народження, посвідченому Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстром 1-2236, в якому покупець вказаний як « [PERSON] ». Ухвалою суду від 29.01.2026 року провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду по суті. Заявник в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав суду заяву відповідно до якої просив задовольнити заяву та розглянути справу за його відстуності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У п. 1 постанови Пленуму також зазначено, що суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Згідно листа Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належності громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки факт належності заявнику договору купівлі-продажу від 01.10.1991 року, посвідченого Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-2236 та видане на ім`я « [PERSON] » підтверджується копією свідоцтва про народження від 15.07.1949 року, відповідно до якого ім`я заявника російською вказано « [PERSON] , копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого 03.04.2000 року, відповідно до якого ім`я заявника українською мовою зазначене як « [PERSON] », копією картки платника податків відповідно до якої ім`я заявника також українською вказано як « [PERSON] », з яких слідує, що « [PERSON] » народився в м. Нікополь та « [PERSON] » є однією й тією ж особою. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги заявника знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved