Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання батьківства, поновлення актового запису про народження на території України та внесення змін до відповідних актових записів про народження. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 2010 року проживали однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу, перебуваючи у релігійному шлюбі («ніках»). За період фактичних шлюбних відносин у сторін народилися спільніх діти: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]). 15 квітня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено зареєстрований у встановленому законом порядку шлюб. У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у них народилися ще двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складені відповідні актові записи органами державної реєстрації актів цивільного стану. У позовній заяві представник позивача зазначає, що на теперішній час позивач і відповідач разом із усіма спільними дітьми проживають однією сім`єю та спільно здійснюють їх виховання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками, доданими до матеріалів справи. Предметом вказаного позову є визнання [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] . [PERSON] народився [INFO] в країні Єгипет в місті Александрія, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Крім цього, його матір [PERSON] є громадянкою російської федерації, внаслідок чого місцем державної реєстрації свідоцтва про народження дитини [PERSON] було Генеральне консульство російської федерації. Однак, в момент народження дитини [PERSON] його батько [PERSON] перебував в іншій країні та не міг бути присутнім при реєстрації свідоцтва про народження їхньої позашлюбної дитини [PERSON] . Враховуючи національне законодавство Єгипту, [PERSON] вимушена була звернутись до громадянина російської федерацією [PERSON] з метою отримання його згоди на реєстрацію його батьком дитини [PERSON] для можливості виїхати з Єгипту до іншої країни. Так, отримавши згоду [PERSON] , та зареєструвавши дитину, вказавши її батьком [PERSON] , [PERSON] в подальшому виїхала до іншої країни разом з дитиною. Разом з тим, [INFO] помер громадянин російської федерації [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Таким чином, хоча позивач [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] , у свідоцтві про народження останнього батьком записаний померлий на даний час [PERSON] . З урахуванням наведеного, [PERSON] просив визнати громадянина України [PERSON] , [INFO] , батьком дитини - [PERSON] , [INFO] та зобов`язати Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) поновити актовий запит про народження [PERSON] , вказавши наступні дані: прізвище - [PERSON] , ім`я - [PERSON] , по-батькові - [PERSON] , дата народження - [INFO] , місце народження - Єгипет, місто Александрія, відомості про батька: громадянин Російської Федерації [PERSON] , підстави запису відомостей про батька - (відомості відсутні), відомості про матір: громадянка Російської Федерації [PERSON] . 4. Зобов`язати Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до поновленого актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , виключивши відомості про батька: [PERSON] , громадянин Російської Федерації, вказавши батьком дитини громадянина України [PERSON] , [INFO] , змінити прізвище та по-батькові дитини, записавши його прізвище [PERSON] , замість [PERSON] та по-батькові [PERSON] , замість [PERSON] . Імена, дати народження та відомості про матір дітей не змінювати. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 30.12.2024 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк тривалістю 5 днів для усунення вказаних недоліків. Копію ухвали суду від 30.12.2024 року було доставлено в електронний кабінет представника позивача 31.12.2024 року. 03.01.2025 року від сторони позивача надійшла заява, якою було усунуто всі недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 30.12.2024 року. Ухвалою суду від 21.01.2025 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подачу заяв по суті справи. Разом з позовною заявою стороною позивача подано клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Клопотання мотивовано тим, що позовні вимоги стосуються встановлення того факту, що [PERSON] є біологічним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та вирішення питання про визнання його батьком дитини, поновлення актового запису і внесення відповідних змін до нього. Встановлення факту батьківства, як обставина, що входить до предмета доказування в межах даної справи, потребує спеціальних експертних знань у відповідній сфері. Оскільки сторона позивача самостійно позбавлена можливості залучити експерта, то в межах даного провадження є потреба в призначенні молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою суду від 20.02.2025 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 20.03.2025 року провадження у справі відновлено для вирішення клопотання експерта. Ухвалою суду від 21.03.2025 року у справі вирішено клопотання судового експерта Коваленко Альони, подане при проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи в межах цивільної справи № 363/6334/24, провадження у справі зупинлено на час проведення експертизи. 15.05.2025 року до суду від Київського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС повернулися матеріали цивільної справи № 363/6334/24, надані для проведення експертизи, а також висновок експерта, які були передані головуючій по справі 19.05.2025 року. Ухвалою суду від 26.05.2025 року провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 08.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання від 19.02.2026 року позивач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. Судовий розгляд проводився за участі представника позивача адвоката Кирієнко В.В., яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. У судове засідання від 19.02.2026 року відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача надійшла заява, в якій позов було визнано у повному обсязі, висловлено прохання врахувати пояснення надані суду раніше в судовому засіданні та висловлено прохання здійснювати розгляд справи без її участі. У судове засідання від 19.02.2026 року представник третьої особи - Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення, про причини неявки не повідомив, будь яких заяв та клопотань стосовно розгляду справи що призначений на 19.02.2026 року до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивач та відповідач та третя особа були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, їх особиста участь у судовому засіданні не є обов`язковою та не перешкоджає повному, об`єктивному і всебічному судовому розгляду, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд без особистої участі позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та представника третьої особи Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заслухавши у минулому судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] , який підтримав позовні вимоги та прохав суд їх задовольнити, відповідача [PERSON] , яка позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила походження дитини [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] , та викладені у позові обставини, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Частиною першої статті 2 СК України встановлено, що СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Змістом частин першої, дев`ятої, десятої статті 7 СК України закріплено загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (стаття 121 СК України). При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульоване змістом статті 125 СК України. Відповідно до частини другої вищезгаданої норми, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини (частина третя статті 128 СК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 639/2026/17 вказано, що у СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли чоловік, який вважає себе біологічним батьком, та ініціює позов про визнання батьківства щодо дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття та народження не перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено за вказівкою матері, проте після реєстрації матір`ю дитини шлюбу з іншим чоловіком відомості до актового запису було змінено на підставі заяви її чоловіка про визнання батьківства і такі обставини вже існували на момент подання позову. Очевидно, що позбавлення чоловіка, який вважає себе біологічним батьком, ініціювати позов про визнання батьківства суперечить принципу розумності та справедливості. Чоловік, який вважає себе біологічним батьком, та ініціює позов про визнання батьківства щодо дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття та народження не перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено за вказівкою матері, проте після реєстрації матір`ю дитини шлюбу з іншим чоловіком відомості до актового запису було змінено на підставі заяви її чоловіка про визнання батьківства згідно зі статтями 128, 129 СК України, які підлягають застосуванню на підставі аналогії закону. В судовому засіданні судом було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] , виданого 13.09.2022 року, органом, що видав документ - 3228, запис № 19731224-10211 (Т1. а.с. 18,19). [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянки Російської Федерації № [NUMBER] , виданого 17.03.2021 року органом МЗС Росії 38001, до якого додано нотаріально посвідчений переклад з російської мови на українську мову, посвідчений 03.05.2024 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Федоренко А.В. та зареєстрований у реєстрі за №№ 370, 371 (Т.1 а.с. 23-24, 25-26). З посвідки на постійне місце проживання № [NUMBER] , виданої органом 6301 18.09.2020 року громадянці Російської Федерації [PERSON] на підставі 03/01, а також з Листа ГУ ДМС України в Харківській області щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні за вих. № 04/1-247651000 від 06.10.2020 року, встановлено, що громадянці Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , на підставі Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, було оформлено посвідку на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] (Т. 1 а.с. 27, 29). Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15 квітня 2022 року (Т.1 а.с.31 ) судом встановлено що між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про що зроблено відповідний актовий запис № 736. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого 29 липня 2024 року Вишгородською міською радою, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, оскільки вони виховують трьох дітей, а саме: доньку [PERSON] , 2020 року народження, сина [PERSON] , 2022 року народження, та доньку [PERSON] , 2024 року народження, що підтверджується зазначеним посвідченням (Т.1 а.с. 32-33). Зі свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 15.04.2021 року (Т.1 а.с.34 ), серії [NUMBER] від 05.12.2023 (Т.1 а.с. 35), серії [NUMBER] від 23.11.2024 року (Т. 1 а.с.40), серії [NUMBER] від 23.11.2024 року (Т.1 а.с.41), серії [NUMBER] від 23.11.2024 року (Т.1 а.с.42) судом встановлено, що сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Батьками дітей зазначені [PERSON] та [PERSON] . З нотаріально завіреного перекладу з російської мови на українську свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 16.09.2012 року (Т.1 а.с. 37-39) судом встановлено, що в графі мати зазначена [PERSON] , в графі батько: [PERSON] . З нотаріально завіреного перекладу з російської мови на українську мову свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.10.2020 року (Т.1 а.с. 49-52) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в місті Саратов, Росія, про що складено відповідний актовий запис № 230. Зазначене свідоцтво про смерть подано до матеріалів справи з апостилем № 79314, який має нотаріально посвідчений переклад з російської на українську мову, виконаний та посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Федоренко А.В., про що здійснено відповідний запис у реєстрі за № 72. Відповідно до Висновку експерта від 01.05.2025 № СЕ-19-25/16088-БД судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] (об`єкт № 1), ймовірно є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] (об`єкт № 3), біологічною матірко якого є [PERSON] , [INFO] (об`єкт № 2). Ймовірність даної події складає 99,99999999 %. (Т.1. а.с.169-178). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). При розгляді спору щодо визнання батьківства суд має виходити зі змісту ч. 2 ст. 128 СК України, відповідно до якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18, предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи; тлумачення норм ст.130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства; підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (ст. 128 СК України); доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи може бути підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку. Разом з тим, підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України, які мають оцінюватися в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18). У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11). Крім того у згаданому рішенні у справі «Міфсуд проти Мальти» ЄСПЛ вказав, що наразі ДНК-тест - це науковий метод для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства. Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, що не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Krisztian Barnabas Toth v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33). Зазначене узгоджується з правою позицією викладеною в Постанові Верховного суду від 26.11.2025 року у справі №694/2322/22. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив на необхідності вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. За результатами повного, всебічного та об`єктивного судового розгляду, з урахуванням досліджених письмових доказів, пояснень сторін, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи, а також встановлених фактичних обставин справи, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є біологічним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується, зокрема, висновком експерта, відповідно до якого ймовірність батьківства позивача щодо дитини становить 99,99999999 %, а також сукупністю інших доказів, які узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів у їх достовірності. Судом також встановлено, що позивач та відповідач протягом тривалого часу проживали однією сім`єю, вели спільний побут, спільно виховували дітей, у тому числі малолітнього [PERSON] , а на теперішній час разом проживають однією сім`єю зі всіма спільними дітьми та здійснюють їх належне утримання та виховання. Позивач фактично виконує батьківські обов`язки щодо дитини, бере участь у її житті, вихованні та розвитку, що відповідає інтересам дитини та забезпечує їй стабільне сімейне середовище. З урахуванням установленого факту смерті особи, яка була зазначена батьком дитини в актовому записі про народження, а також неможливості адміністративного вирішення питання внесення змін до актового запису, суд дійшов висновку, що такий судовий захист порушеного права є єдиним ефективним способом відновлення прав як дитини, так і позивача. Суд виходить з того, що відповідно до принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, дитина має право знати своїх батьків, користуватися їхнім піклуванням, а також право на повноцінну сім`ю, правову визначеність свого походження та належний сімейно-правовий статус. Визнання батьківства позивача щодо малолітнього [PERSON] , поновлення актового запису про його народження та внесення відповідних змін до нього відповідає цим інтересам, забезпечує стабільність правового становища дитини та сприяє її гармонійному фізичному, психологічному і соціальному розвитку. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.4 Розділу ІІ зазначених вище правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Враховуючи встановлені судом обставини, а також вимоги вищевикладеного чинного законодавства, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача [PERSON] та визнати його батьком [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved