Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

1.Стислий виклад позовних вимог. 25.11.2025 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] , і він є її спадкоємцем за заповітом. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняв шляхом подання нотаріусу заяви. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , якому належав житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS] (далі Спадковий будинок), але не оформила своїх спадкових прав. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на Спадковий будинок. Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати за ним право власності на Спадковий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . 2.Рух справи в суді. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2025 року, справу передано на розгляд головуючому судді Шептицькій Н.В. (ас 28). Ухвалою головуючої судді від 28.11.2025 року позовна заява була залишена без руху і позивачу наданий строк для усунення недоліків (ас 29-31), яка була виконана 09.12.2025 року (ас 34-37). Ухвалою головуючої судді від 16.12.2025 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, витребувано матеріали спадкових справ, призначено підготовче засідання (ас 39-40). 05.01.2026 року ухвала від 16.12.2025 року в частині витребування матеріалів спадкових справ була виконана (ас 46-61). Ухвалою суду від 16.01.2026 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні 11.02.2026 року (ас 66-67). Учасники справи, які були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 11.02.2026 року позивач подав суду заяву про проведення судового засідання у його відсутності, позовну заяву підтримує, просить позов задовольнити, судові витрати просить залишити за ним (ас 72). 13.01.2026 року представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти заявлених вимог не заперечує (ас 62). Суд ухвалив: розгляд справи в судовому засіданні проводити у відсутності учасників справи, згідно ч.1 ст.223 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою прийняття рішення у цій справі є 13.02.2026 року - дата складення повного судового рішення. 3.Встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази на їх підтвердження. В судовому засіданні, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, суд встановив наступне. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 24.12.2007 року (ас 6). З виписки з Погосподарської книги №3 за 2006-2010 року Пожарківської сільської ради Рожищенського району Волинської області вбачається, що [PERSON] належав житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,1 м2, житловою площею 38,7м2, рік побудови - 1965 (ас 16). Дана обставина також підтверджується: Архівним витягом з протоколу виконавчого комітету Пожарківської сільської ради народних депутатів Рожищенського району від 26 січня 1994 року №1 (ас 17), Технічним паспортом на будинок (ас 18-22). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] , і яка прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом спільного проживання з ним на день його смерті, що підтверджується: Свідоцтвом про смерть [PERSON] від 24.05.2011 року (ас 5), Свідоцтвом про одруження (ас 11), довідкою виконавчого комітету Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області №563 від 29.09.2025 року (ас 13), довідкою виконавчого комітету Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області №564 від 29.09.2025 року (ас 14). Встановлено, що [PERSON] 06.02.2008 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] (ас 12). Спадкоємців за законом і, які мають право на обов`язкову частку у спадковому майні, після смерті [PERSON] немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи №81/2011 (ас 47-61). Встановлено, що [PERSON] вчасно і належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON] , шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини і йому були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на земельні ділянки, але постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області від 23.09.2025 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом [PERSON] - Спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього (ас 15). 4.Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України, здійснення права на спадкування, право на спадщину виникає у день її відкриття. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Так, не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що [PERSON] вчасно і належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини, однак не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач вчасно і належним чином прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , однак не оформив право власності на частину спадкового майна Спадковий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно. За таких встановлених обставин суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом встановлено, що позивач належним чином зареєструвати право власності на спадкове майно, яке він прийняв в порядку спадкування за законом, належним чином немає можливості через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що приватним нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. До 19 січня 1996 року, згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року №121. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (зокрема й право власності на нерухоме майно ч.1 ст.4 Закону). Згідно ч.4 ст.3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Крім того, Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність, згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 13 грудня 1995 року. Згідно п.п. 4, 7 цієї Інструкції, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї Постанови від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості. Відповідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: - документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; - виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Дані нормативно-правові акти та встановлені у судовому засіданні обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , рік побудови - 1965, побудований відповідно до діючого на час його будівництва законодавства і право власності на нього належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування, згідно запису в Погосподарській книзі №3 за 2006-2010 року Пожарківської сільської ради Рожищенського району Волинської області. Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України. 5.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищенаведене у сукупності, а саме, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який вчасно і належним чином прийняв спадщину, але зареєструвати право власності на частину спадкового майна Спадковий будинок немає можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно та відсутністю правовстановлюючих документів на Спадкове майно за [PERSON] , то суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставні, обгрунтовані і підлягають до задоволення, тому слід визнати за позивачем право власності на спірне спадкове майно. Враховуючи заяву позивача, судові витрати слід залишити за позивачем. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити також наступне. Розглянувши позов, пред`явлений до Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області, суд врахував, що територіальна громада (в особі органу місцевого самоврядування) може бути відповідачем у даній справі, оскільки, крім позивача, відсутні інші спадкоємці за законом та/або за заповітом, які прийняли спадщину, як вбачається з матеріалів спадкової справи №81/2011.

Outcome: approved