Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що він з 17 березня 2025 року по 11 серпня 2025 року працював у Комунальній установі «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради на посаді фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб. За період з березня по липень 2025 року відповідач не здійснив нарахування та виплату заробітної плати відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2024 року № 779 та постанови Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2024 року № 868, якою, на думку позивача, встановлено мінімальний розмір оплати праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб на рівні не менше 25000 гривень. Посилаючись на зазначені обставини та здійснений ним розрахунок, позивач просив стягнути з відповідача 40707 гривень 30 копійок невиплаченої заробітної плати. Відповідач у поданому відзиві проти позову заперечував, зазначивши, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня, оскільки заробітна плата нараховувалася та виплачувалася у повному обсязі відповідно до чинного на той час законодавства. Відповідач також вказував, що норма щодо встановлення мінімального розміру оплати праці у розмірі не менше 25000 гривень набула чинності лише з 19 серпня 2025 року, тобто після звільнення позивача. Явка сторін по справі: Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився. Надав суду заяву в якій просить відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір цих витрат не підтверджений належними доказами. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно наказу директора Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради № 7 від 14.03.2025 року [PERSON] з 17.03.2025 року був прийнятий на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб і йому встановлений 11 тарифний розряд (а.с. 3). Відповідно до штатного розпису Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради фахівцю із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб 11 тарифного розряду встановлений посадовий оклад у розмірі 6294 гривні (а.с. 20). Наказом директора Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради № 35 від 05.08.2025 року [PERSON] з 11.08.2025 року звільнений з посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб за угодою сторін (а.с. 4). Також даним наказом вирішено виплатити позивачу компенсацію за 10 днів не використаної щорічної відпустки. З довідки Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради № 98 від 15.12.2025 року про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] (а.с. 21), наказів директора Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Потіївської сільської ради № 25 від 12.06.2025 року (а.с. 22), № 28 від 14.07.2025 року (а.с. 23), № 30 від 21.07.2025 року (а.с. 24) та відомостей розподілу виплат за квітень, травень, червень, липень та серпень 2025 року вбачається (а.с. 25-28), що [PERSON] за час його роботи нараховувались та виплачувались: посадовий оклад в розмірі 6294 гривні, надбавки за складність та напруженість у роботі у розмірі 50% посадового окладу, а також премії в розмірі 100% посадового окладу. Мотиви та застосовані норми права. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Оплата праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб регулюється постановою Кабінету міністрів України № 1298 від 30.08.2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та постановою Кабінету міністрів України № 868 від 02.08.2024 року «Деякі питання оплати праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб». Посадовий оклад в розмірі 6294 гривні, надбавки за складність та напруженість у роботі у розмірі 50% посадового окладу, а також премії в розмірі 100% посадового окладу нараховувались позивачу відповідно до вимог вищевказаних постанов Кабінету міністрів України № 1298 від 30.08.2002 року та № 868 від 02.08.2024 року у тих редакціях, які були чинними на час роботи позивача. Постановою Кабінету міністрів України № 974 від 13.08.2025 року, яка набрала чинності 19.08.2025 року, до постанови Кабінету міністрів України № 868 від 02.08.2024 року «Деякі питання оплати праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб» були внесені зміни. Відповідно до цих змін мінімальний розмір оплати праці фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб за виконану у повному обсязі місячну (годинну) норму праці установлюється в межах фонду оплати праці на рівні не менше 25000 гривень залежно від кваліфікаційної категорії. Однак позивач був звільнений з роботи з 11.08.2025 року, а саме до набрання чинності постановою Кабінету міністрів України № 974 від 13.08.2025 року. За таких обставин постанова Кабінету міністрів України № 974 від 13.08.2025 року не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Таким чином, здійснений позивачем розрахунок заборгованості із заробітної плати ґрунтується на нормативному акті, який не діяв у період його роботи, а тому не може бути покладений в основу задоволення позовних вимог. Доказів на підтвердження наявності заборгованості із заробітної плати в заявленому розмірі позивачем суду не надано, тоді як відповідачем надано докази, що свідчать про нарахування та виплату заробітної плати у повному обсязі. У зв?язку з цим суд відмовляє в задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed