Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

19.09.2025 від ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" через систему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява до [PERSON] з наступними вимогами: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № 5536420 від 15.02.2022 у загальному розмірі 25 720 грн 00 коп.; - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 2 422 грн 40 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн 00 коп. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.02.2022 між ТОВ "МІЛОАН" та [PERSON] , в електронній формі в порядку визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", укладений договір № 5536420. Згідно п. 1.1. Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000 грн 00 коп. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 10 200. грн 00 коп., які нараховуються за ставкою 1.70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Відповідно до п. 1.5.3. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 60 000 грн 00 коп., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 5.0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Умовами Кредитного договору передбачена видача кредитних коштів Позичальнику безготівково, а саме шляхом переказу коштів на Картковий рахунок. Відповідно до Розділу 2, сторонами узгоджені умови, щодо сплати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту тощо. Кредитор свої зобов`язання за договором укладеними з [PERSON] виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в порядку та на умовах передбачених договором. 25.07.2024 між ТОВ "МІЛОАН" та ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" було укладено договір № 25-07/2024 відповідно до якого ТОВ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5536420. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань, станом день подання позовної заяви, у відповідача [PERSON] утворилась загальна сума заборгованості за кредитним договором № 5536420 від 15.02.2022 у розмірі 25 720 грн 00 коп., яка складається з: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20 000 грн 00 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 2 720 грн 00 коп.; - заборгованість за комісією 3 000 грн 00 коп. Невиконання відповідачем умов кредитного договору стало підставою для пред`явлення в суді цього позову. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.09.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 28.10.2025. 27.10.2025 відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат та відзив на позовну заяву. На обґрунтування відзиву зазначив, що він не мав наміру отримувати кредит та укладати кредитний договір, натомість в період з 15.02.2022 по 22.02.2022 невідомими особами відносно нього було вчинено шахрайські дії. Так, за допомоги невідомих осіб він з метою отримання заробітку, здійснив оформлення віртуальної банківської картки, в подальшому розуміючи, що став жертвою шахраїв, 23.02.2022 він звернувся до відділу поліції з відповідною заявою та в подальшому уповноваженими особами відділу поліції було внесено відомості за його заявою до ЄРДР та розпочато досудове розслідування. Крім того, анкета заява на кредит № 55364200 містить недостовірні відомості, зокрема в ній зазначено місце роботи Національна Гвардія, військова служба, однак відповідач військову службу не проходив та ніякого відношення до Національної Гвардії не має, також строк кредитування відповідно до заяви становить 30 днів, тоді, як у кредитному договорі кредит надається строком на 90 днів. Наданий представником позивача розрахунок заборгованості є одностороннім та не ґрунтується на об`єктивних даних бухгалтерського обліку. Крім того, позивачем всупереч Закону України "Про захист прав споживачів" нарахована комісія за надання кредиту. Також просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності (а. с. 67-75). На обґрунтування клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу [PERSON] зазначив, що заявлений розмір витрат понесених позивачем за надання правничої допомоги є завищеним та необґрунтованим. Крім того, складання позову в цій справі не потребувало аналізу великої кількості судової документів, позовні вимоги ТОВ "Факторинг Партнерс" є подібними, тож складання цього позову не потребувало додаткового аналізу законодавчої бази. Вважав що відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп. відповідатиме критерію розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності предмету спору (а. с. 77-79). 28.10.2025 відкладено судовий розгляд на 23.12.2025, з метою надання часу позивачу на подання відповіді на відзив. 12.11.2025 представник позивача Сердійчук Я. Я. надіслала клопотання про витребування доказів, а саме від АТ КБ "Приватбанк", в якому просила витребувати ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № [NUMBER] та докази зарахування на картку грошових коштів за договором. 12.11.2025 представник позивача Сердійчук Я. Я. надіслала відповідь на відзив. На обґрунтування відзиву зазначила, що позивачем надані належні та допустимі докази факту укладення між ТОВ "МІЛОАН" та [PERSON] кредитного договору № 5536420 від 15.02.2022, факту порушення відповідачем умов кредитного договору та правомірність нарахування складових заборгованості. Крім того, відповідачем хоча й зазначено, що відносно нього були вчинені шахрайські дії, однак належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту не надано, як і не надано доказів того, що відповідач звертався до банківської установи, яка емітувала відповідну банківську картку, з питанням її блокування. Також, з посиланням на пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України зазначила, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Крім того, вважала, що витрати за надання професійної правничої допомоги є обґрунтованими та співмірним справі, що розглядається, а гонорар було визначено за погодженням клієнта з адвокатом та відповідач не вправі втручатися в такі правовідносини (а. с.90-106). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 23.12.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, продовжено строк розгляду справи та судовий розгляд відкладено до 16.02.2026. 16.02.2026 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не прибули. Представник позивача Побєдаш Х. М. засобами телефонного зв`язку повідомила про неможливість свого прибуття в судове засідання, просила провести розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала з підстав викладених в ньому та у відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] не повідомив про причини повторної неявки в судове засідання, будь-яких заяв чи клопотань в тому числі й щодо відкладення розгляду справи не подавав. Відповідно до частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Виходячи з того, що під час судового провадження відповідач скористався своїми цивільними процесуальними правами та 27.10.2025 подав до суду відзив на позовну заяву; про необхідність подачі або витребування додаткових доказів, які мали б значення для вирішення цієї справи, будь-яких інших клопотань, які б впливали на вирішення справи не подавав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] . В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі №361/8331/18). У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Даними копій договору про споживчий кредит № 5536420 (індивідуальна частина) від 15.02.2022, графіку платежів за договором про споживчий кредит № 5536420 від 15.02.2022, паспорта споживчого кредиту № 5536420, анкети-заяви на кредит № 5536420 від 15.02.2022, прийняттям рішення по заяві № 5536420, Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "МІЛОАН" в редакції від 04.02.2022, довідки про ідентифікацію, квитанцією ID операції: 1915760645 від 15.02.2022, інформацією, наданою АТ КБ "Приват Банк" на виконання ухвали суду від 23.12.2025 в частині витребування доказів, підтверджується, що 15.02.2022 між ТОВ "МІЛОАН" та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 5536420, за умовами якого останній отримав 20 000 грн 00 коп., на строк 90 днів, з яких 30 днів пільговий період, що настає з дати видачі кредиту та завершується 17.03.2022, та поточний період 60 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 16.05.2022 (дата останнього погашення заборгованості) зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі протягом пільгового періоду за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що у грошовому виразі становить 10 200 грн 00 коп.; протягом поточного періоду за ставкою 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що у грошовому виразі становить 60 000 грн 00 коп. Комісія за надання кредиту - 3 000 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 15.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 93 200 грн 00 коп. (а. с. 8-21, 118-119). Право вимоги ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" до [PERSON] щодо повернення заборгованості за договором про споживчий кредит № 5536420 від 15.02.2022 підтверджується: договором факторингу № 25-07/2024 від 26.07.2024, укладеного між ТОВ "МІЛОАН" та ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС", платіжною інструкцією № 448090004 від 26.07.2024, актом приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 25-07/2024 від 25.07.2024, актом приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді за договором факторингу № 25-07/2024 від 25.07.2024, реєстром боржників для друку до договору факторингу № 25-07/2024 від 25.07.2024 (а. с. 24-35). Згідно відомості про щоденні нарахування та погашення до договору № 5536420 від 15.02.2022, розрахунку заборгованості за договором № 5536420 від 15.02.2022 наданої позивачем, за відповідачем [PERSON] , станом на 03.09.2025 мається заборгованість у розмірі 25 720 грн 00 коп., яка складається з: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20 000 грн 00 коп.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 2 720 грн 00 коп., заборгованість за комісіями - 3 000 грн 00 коп. (а. с. 22, 23). Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Нормою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", передбачено поняття "підпис у сфері електронної комерції". Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Цивільного кодексу України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір, на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості, про який судом зазначено вище, був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку первісними кредиторами здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номери телефонів, адреса), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем до суду не надано, відомостей щодо оскарження правомірності укладеного договору також суду не надано. Крім того, відповідачем хоча й зазначено у відзиві про вчинення відносно нього невідомими особами шахрайських дій, які стали підставою для укладення від його імені спірного кредитного договору, однак на підтвердження вказаного факту будь-яких доказів (витягу з ЄРДР, звернення до фінансових установ з приводу блокування оформленої кредитної картки, тощо) до суду не надано та матеріали справи таких відомостей не містять. Натомість з інформації наданої АТ КБ "Приват Банк" на виконання ухвали суду від 23.12.2025 в частині витребування доказів, вбачається, що фінансовим номером телефону, який знаходиться в анкетних даних [PERSON] , на ім`я якого було емітовано банківську картку № [NUMBER] , на рахунок якої 15.02.2022 надійшли грошові кошти від ТОВ "МІЛОАН" у розмірі 20 000 грн 00 коп., є [NUMBER] , який відповідачем [PERSON] зазначений і у відзиві на позовну заяву, як контактний номер телефону, та який вказаний контактним номером телефону в реквізитах сторін, зокрема позичальника [PERSON] в договорі про споживчий кредит № 5536420 від 15.02.2022. За таких обставин доводи відповідача про не підписання ним Кредитного договору суд відхиляє з огляду на вищевикладене. Згідно статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно статті 640 Цивільного кодексу України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно статті 642 Цивільного кодексу України - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України передбачено, що разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно з положеннями частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 Цивільного кодексу України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 Цивільного кодексу України). Позивачем надано докази виникнення між сторонами правовідносин у зв`язку укладанням: 15.02.2022 між ТОВ "МІЛОАН" та [PERSON] договору про споживчий кредит № 5536420, та подальшим укладанням 25.07.2024 між ТОВ "МІЛОАН" та ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" договору факторингу № 25-07/2024, у результаті чого ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" набуло право вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 5536420 від 15.02.2026, та наявності з боку відповідача невиконаних зобов`язань за цим договором. Щодо посилань відповідача на неправомірність нарахування комісії за договором, суд зазначає наступне. Згідно пункту 1.5.1 розділу 1 Договору про споживчий кредит № 5536420 від 15.02.2022, встановлено, що комісія за надання кредиту: 3 000 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 15.00 одноразово (а. с. 8-10). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку із чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію, зокрема, за надання кредиту. Виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування", які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача, як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 3 000 грн 00 коп., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, а тому посилання відповідача про те, що положення спірного кредитного договору в частині стягнення суми комісії за надання кредиту є нікчемними є помилковим. Сплата комісії передбачена умовами кредитного договору. Підстав для відмови у її стягненні суд не вбачає. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2" на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався. З урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2020 року. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції, яка діяла до 04.09.2025), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, яким доповнено ЦК України в березні 2022 року 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом. Пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025. Враховуючи викладене позовна давність у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає відповідно до пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки протягом всього часу існування спірних правовідносин з лютого 2022 року по час звернення позивача до суду у вересні 2025 року на всій території України діяв або карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), або воєнний стан. Тобто, строк позовної давності є таким, що спочатку продовжився у зв`язку із карантином, а потім його перебіг зупинився у зв`язку із воєнним станом до 04.09.2025, коли втратив чинність п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. За таких обставин, позовна заява ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про споживчий кредит № 5536420 від 15.02.2022 підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 25 720 грн 00 коп., яка складається з наступного: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 20 000 грн 00 коп.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 2 720 грн 00 коп.; - заборгованість за комісією 3 000 грн 00 коп. З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії: договору № 02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024, прайс лист АО "Лігал Ассістанс", заявки на надання юридичної допомоги № 981 від 01.08.2025, Витягу з Акту № 17 про надання юридичної допомоги від 31.08.2025 (а. с. 42-48). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічний правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 11.11.2020 у справі 673/1123/15-ц, постанові від 02.09.2020 у справі 329/766/18 та постанові від 16.06.2021 у справі № 640/4126/21. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 відступивши від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що: "суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами". У цій справі підтвердженою сумою витрат на професійну правничу допомогу є сума 13 000 грн 00 коп. Зі змісту наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу вбачається, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально. У клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу поданого 18.11.2024, стороною відповідач хоч й зазначає що витрати на професійну правничу допомогу понесені позивачем є не пропорційними предмету спору, недоцільними та такими, що не відповідають критерію практики ЄСПЛ та національного законодавства, однак будь-яких аргументів та доказів на підтвердження своєї позиції не надав. Зі змісту поданих відповідачем заяв вбачається, що заперечення проти вимоги про відшкодування витрат на правовоу допомогу пов`язані з його правовою позицією щодо позовних вимог, які він вважав безпідставними та недоведеними. Проте, заперечення відповідача проти позову не знайшли свого підтвердження. Доказів щодо невчинення представником позивача дій, спрямованих на захист прав свого довірителя, їх необґрунтованості та нерозумності матеріали справи не містять. За наведених обставин, у їх сукупності, визначаючи пропорційність предмета спору з розміром витрат на правничу допомогу, наданий відповідачем розрахунок суми гонорару в розмірі 13 000 грн 00 коп. суд вважає обґрунтованим, а понесені витрати такими, що підлягають відшкодуванню відповідачем. За таких обставин, вимога про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved