Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просить суд зняти арешт з нерухомого майна, що зареєстроване за на праві власності за її чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] . При зверненні до нотаріальної контори з`ясувалося, що на квартиру накладено арешт, через що позивачка не може здійснювати своє право на спадкове нерухоме майно, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом. Представник позивачки в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову не визнала та зазначила, що арешт має бути знятий слідчим суддею в межах кримінальної справи, в якій арешт було накладено. Крім того, зазначила що ГУНП в Одеській області є неналежною стороною, оскільки арешт було накладено СУ ОМУ УМВС України в Одеській області, який було ліквідовано в 2015 році. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що відповідно до архівної довідки № 2249/01-18 від 08.09.2023 року Одеського державного нотаріального архіву, вказано, що слідчий СУ ОМУ УМВС України в Одеській області капітан міліції Кирлан В.В., розглянувши матеріали кримінальної справи № 0220040026 порушеної по факту шахрайства, 13.04.2004 року виніс постанову про накладання арешту на квартиру за адресою [ADDRESS] , яка зареєстрована на [PERSON] , копію постанови направив до Першої нотаріальної контори м. Одеси до виконання, яка за реєстраційним номером № 1269-2004 наклала арешт на квартиру за адресою [ADDRESS] . [PERSON] придбав квартиру за договором купівлі-продажу, договір рішенням Суворовського районного суду м. Одеси було визнано дійсним, рішення набрало законної сили 07.08.2003 р. Відповідно до відповіді Головного управління НП в Одеській області кримінальну справу № 0220040026 відносно громадян [PERSON] , та [PERSON] , було направлено до Малиновського районного суду м.Одеси. Відповідно до відповіді на адвокатський запит, Малиновський районний суд м. Одеси повідомив, що дійсно вищевказана кримінальна справа розглядалась Малиновським районним судом м. Одеси справа № 1-71/05, та 07.04.2005 року було постановлено вирок, проте судом не було вирішення питання щодо зняття арешту з майна. Суд звертає увагу на те, що померлий [PERSON] , не був стороною провадження, та навіть про накладання арешту йому нічого не було відомо. Крім того, представником позивача, в інтересах позивача, було звернення до Малиновського районного суду м. Одеси в рамках кримінального провадження, проте ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31.05.2024 р., справа № 1- 71/2005, номер провадження:1-в/521/698/24, суд дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, вбачається, що арешт на майно був накладений під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Після завершення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, та у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17. При цьому, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 зроблено висновок, відповідно до якого спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Таким чином, арешт було накладено постановою слідчого СУ ОМУ УМВС України в Одеській області від 13.04.2004 року у кримінальній справі №0220040026 (за правилами КПК України 1960 року), а тому підстави для розгляду клопотання в порядку кримінального судочинства відсутні. Обтяження у вигляді арешту майна, створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном. Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України зазначає, шо власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. При таких обставинах, суд прийшов до висновку про те, що у суду є всі підстави, передбачені законом, для задоволення позову [PERSON] , та зняття арешту.

Outcome: approved