Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

03 вересня 2025 року ОСББ «Робоча 71» звернулося до суду із позовом до відповідачок [PERSON] та [PERSON] із вимогою про солідарне стягнення заборгованості із сплати внесків на утримання будинку у розмірі 31 420 гривень 55 копійок, судових витрат та витрат на правову допомогу у розмірі 6000 гривень (а. с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до вимог п. 2 розділу І Статуту ОСББ «Робоча 71», затвердженого загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку «Робоча 71» протоколом № 2 від 02 серпня 2017 року, об`єднання діє відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», чинного законодавства України та Статуту. Так, п. 1 розділу ІІ Статуту визначено, що метою створення ОСББ є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів передбачених законодавством та цим Статутом. Протоколом № 2 загальних зборів ОСББ «Робоча 71» від 05 грудня 2015 року було встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій (квартплата з 01 січня 2016 року по 01 березня 2016 року 1,5 грн/кв.м, з 01 березня 2016 року по 01 серпня 2016 року 1,7 грн/кв.м, з 01 вересня 2016 року по 31 березня 2017 року - 2,00 грн/кв.м). Протоколом № 1 загальних зборів ОСББ «Робоча 71» від 25 лютого 2017 року було встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 2,50 грн/кв.м. Протоколом № 1 загальних зборів ОСББ «Робоча 71» від 06 червня 2018 року було встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 5,00 грн/кв.м. Вказано, що квартира [ADDRESS] , у період з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року, належала відповідачкам, тому останні були споживачами послуг ОСББ «Робоча 71», та у період часу з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року сплачували внески на утримання будинку не в повному обсязі. Таким чином, за вказаний період часу за ними утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 31 420 гривень 55 копійок, яка складається із заборгованості по внескам у розмірі 18 937 гривень 86 копійок, 3 % річних 2 161 гривня 04 копійки, інфляційних втрат сумі 10 321 гривня 65 копійок, які позивач прохає стягнути з останніх разом із витратами на поштові відправлення у сумі 250 гривень 02 копійки, судовим збором у сумі 2 422 гривні 40 копійок та витратами на правову допомогу у сумі 6 000 гривень (а. с. 1-6). Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 86). 17 вересня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 09 вересня 2025 року, позивачем усунуто (а. с. 90-103). Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 104), копія якої надіслана учасникам справи 22 вересня 2025 року за вихідним № 23669/25-вих/2/204/4377/25 (а. с. 105). Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року у справі здійснено перехід від розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб та призначено судове засідання на 14 годину 20 хвилин 10 грудня 2025 року (а. с. 115). 30 січня 2026 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідачів адвокатки Нагорної Н.О. (а. с. 172-178), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності у відповідачів права власності на квартиру [ADDRESS] . Тому вважає, що позивачем не доведено того, що відповідачки, у період часу з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року, були співвласниками даної квартири, більш того у яких саме частинах. Крім того, вказує, на те, що позивачем не надано доказів того, що ним направлялися квитанції на оплату наданих послуг відповідачкам. Також, наголошує на тому, що [PERSON] на досудову вимогу позивача була надана відповідь, в якій вона пропонувала позивачу провести зарахування зустрічних вимог, зокрема щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої залиттям квартири [ADDRESS] на підставі відповідного Акту від 22 жовтня 2017 року на суму 18 655 гривень. При цьому, стверджує, що різницю сум, відповідачка сплатила б відразу після підписання такого акту позивачем, однак останній даної відповіді не отримав, у зв`язку з чим вона повернута АТ «Укрпошта» на її адресу за закінченням терміну зберігання. Разом з цим, вказує на те, що заявлена позивачем сума витрат на правову допомогу є неспіввісною та безпідставно завищеною позивачем. Зазначає, що позивач прохає суд стягнути з відповідачок заборгованість з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року, натомість з даним позовом до суду звернувся лише 03 вересня 2025 року, тобто із пропущенням строків позовної давності, у зв`язку з чим прохала суд застосувати строки позовної давності до вимог, які починаються з квітня 2016 року, а у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник позивача адвокат Ганжа М.Г., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а. с. 156). Представниця відповідачок адвокатка Нагорна Н.О., у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 192), в якій зазначила про те, що позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 12 листопада 2015 року в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи зареєстровано ОСББ «Робоча 71», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 71 та на звороті). Протоколом № 2 загальних зборів ОСББ «Робоча 71» від 05 грудня 2015 року встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій (квартплата з 01 січня 2016 року по 01 березня 2016 року 1,5 грн/кв.м., з 01 березня 2016 року по 01 серпня 2016 року 1,7 грн/кв.м., з 01 вересня 2016 року по 31 березня 2017 року - 2,00 грн/кв.м.) (а. с. 57-58). Протоколом № 1 загальних зборів ОСББ «Робоча 71» від 25 лютого 2017 року було встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 2,50 грн/кв.м. для квартир, що знаходяться на першому поверсі, так як у відповідача (а. с. 58 на звороті -59 на звороті). Протоколом № 1 загальних зборів ОСББ «Робоча 71» від 06 червня 2018 року було встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 5,00 грн/кв.м. (а. с. 60-63). 30 квітня 2025 року між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Федєєвою В.О. за реєстровим № 256 (56 та на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Приписами ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено обов`язки співвласників багатоквартирного будинку, зокрема: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням; додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; виконувати рішення зборів співвласників; забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин; відшкодовувати збитки, завдані майну інших співвласників та спільному майну багатоквартирного будинку; додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства; забезпечувати поточний огляд і періодичне обстеження прийнятого в експлуатацію в установленому законодавством порядку багатоквартирного будинку протягом усього життєвого циклу будинку та нести відповідальність за неналежну експлуатацію згідно із законом; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Аналогічні обов`язки співвласників визначені ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526 ЦК України, статей 1, 5, 7, 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статей 15, 20, 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожний власник квартири у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території, який має обов`язок щодо утримання зазначеного майна. Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг (централізованого опалення) щодо нього входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку. Приписами ч. 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком. Вимогами ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», з-поміж іншого, встановлено, що співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Аналогічна норма міститься і в ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачок, як колишніх власниць квартири [ADDRESS] , які за період перебування даної квартири у їх власності не у повному обсязі сплачували надані послуги позивача у зв`язку з чим за ними утворилася заборгованість у сумі 31 420 гривень 55 копійок. В свою чергу, представниця відповідачок у відзиві на позовну заяву посилалася на те, що позивачем не надано суду доказів їхнього права власності на вказану квартиру у спірний період часу. Однак суд не приймає до уваги доводи представниці відповідачок до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був укладений 30 квітня 2025 року між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Федєєвою В.О. за реєстровим № 256 (56 та на звороті). Так, зі змісту п. 2 вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що ця квартира ( [ADDRESS] ) належить продавцям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Кулінічем С.А., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 20 листопада 2001 року за реєстровим № 3169, право власності зареєстровано в ДМБТІ 24 грудня 2001 року за № 404-113-55; свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою ДДНК 30 жовтня 2004 року, за реєстровим № 4-633, право власності зареєстровано в ДРРП на нерухоме майно 30 жовтня 2024 року, номер відомостей про речове право: 57338935; свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою ДДНК 13 листопада 2004 року, за реєстровим № 4-681, право власності зареєстровано в ДРРП на нерухоме майно 13 листопада 2024 року, номер відомостей про речове право: 57535331, реєстраційний номер: 3033977312020. Таким чином, відповідачки були власницями даної квартири з 2001 року та 2004 року відповідно та до дня її відчуження за вищевказаним договором купівлі-продажу 30 квітня 2025 року, а стягнути з них заборгованість позивач прохає за період з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року, тобто в межах строків їхнього права власності на неї. Водночас суд зазначає, що позивач прохає стягнути з відповідачок заборгованість за період з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року, натомість з даною заявою до суду він звернувся лише у вересні 2025 року. При цьому, на підтвердження позовних вимог, позивачем надано таблицю розрахунків (а. с. 19-55 та на звороті), з якої вбачається, що позивачем здійснювалися нарахування відповідачкам сум щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкової територій у період часу з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2025 року, включно, та, за останніми рахується заборгованість у розмірі 18 937 гривень 86 копійок. Також з даної таблиці вбачається, що позивачем здійснено розрахунок 3% річних (2 161 гривня 04 копійки) та інфляційних нарахувань (10 321 гривня 65 копійок) відповідачкам за період часу з квітня 2017 року по квітень 2025 року. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачки належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у визначеному позивачем розмірі, позовні вимоги в частині стягнення внесків є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Приписами ст. 257 ЦК України визначено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. Вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід рахувати для кожного щомісячного платежу окремо. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, в тому числі строк позовної давності. Тлумачення зазначених норм свідчить про те, що запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Наступними змінами до Постанови дія карантину неодноразово продовжувалась аж до набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, якою відмінено карантин з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, що набрав чинності 17 березня 2022 року, внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Так, з 17 березня 2022 року, відповідно до вимог п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан неодноразово було подовжено та він діє дотепер. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Так, у відзиві на позовну заяву відповідачками заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача (а. с. 172-178). З тих підстав, що відповідачками заявлено про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог, які виходять за її межу, суд вважає за необхідне застосувати позовну давність до вимог в частині стягнення основного боргу за період з січня 2016 року по березень 2017 року включно, у зв`язку зі спливом строків позовної давності, оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду в 03 вересня 2025 року, тобто після спливу вказаного строку. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, приймаючи до уваги пропущення позивачем строків позовної давності за платежами у період часу з січня 2016 року по березень 2017 року включно, суд доходить висновку, що з відповідачок на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку за період з квітня 2017 року по квітень 2025 року включно, у сумі 17838 гривень 78 копійок, виходячи із розрахунку 60,60*2 (за січень/лютий 2016 року) + 68,68*6 (за березень-серпень 2016 року) + 80,80*7 (за вересень-грудень 2016 та січень-березень 2017 року). Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, приймаючи до уваги те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд доходить висновку, що з відповідачок на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних 2 161 гривня 04 копійки та інфляційні втрати у сумі 10 321 гривня 65 копійок. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. З роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як убачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСББ «Робоча 71» у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року надавало Адвокатське об`єднання «АО «Імператив» в особі керуючого партнера Ганжа Михайло Геннадійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 5017 від 22 січня 2021 року) (а. с. 96-97 та на звороті) та на підставі ордеру на надання правової допомоги серії АЕ № 1078977 від 02 грудня 2024 року (а. с. 14). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження наданих послуг адвокатом Ганжою М.Г. було надано Доручення № 8 від 01 липня 2024 року до Договору про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, відповідно до якого Адвокатському об`єднанню було доручено здійснити аналіз інформації для подання позовної заяви до суду, визначення періоду заборгованості, складання позовної заяви до боржників, здійснення розрахунку позовних вимог та судових витрат, оформлення та направлення позовної заяви з додатками боржникам та здійснення подання до суду позовної заяви (а. с. 11). Крім того, надано платіжні інструкції № 17 зі сплатою позивача на рахунок адвокатського об`єднання 6 000 гривень за надання правової допомоги згідно доручення № 2 від 15 листопада 2024 року (а. с. 13 на звороті). Однак, суд не приймає вказані докази до уваги, оскільки надані позивачем доручення не містять визначеної ціни за наданий вид та обсяг послуг адвокатом позивачу, а тому немає можливості встановити, яка конкретно сума сплачена позивачем адвокату за надані послуги щодо даної позовної заяви. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, ураховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження, приймаючи до уваги, що обсяг наданих адвокатом послуг не підтверджений належними, достатніми та допустимими доказами, суд дійшов переконливого висновку, що факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 гривень документально ним не підтверджений, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 140 ЦПК України, розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи та вказано позивачем у позовній заяві, позивач звернувся до суду в електронній формі та направив на адресу реєстрації відповідачок позовну заяву з додатками, що становлять собою поштовими витратами які пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження цього представником надано накладну № 4908900102441 від 02 вересня 2025 року разом із описом вкладень та квитанцію із сплатою за пересилання у розмірі 125 гривень 01 копійка, та накладну № 4908900102433 від 02 вересня 2025 року разом із описом вкладень та квитанцію із сплатою за пересилання у розмірі 125 гривень 01 копійка (а. с. 15-17). З огляду на викладене, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений лише факт понесення поштових судових витрат, що стосуються даної справи, у розмірі 250 гривень 02 копійки, а відтак суд доходить висновку про стягнення з відповідачок на користь позивача поштових витрат у сумі 250 гривень 02 копійки. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та з відповідачок на користь позивача підлягає солідарному стягненню заборгованість зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку за період часу з квітня 2017 року по квітень 2025 року включно, у сумі 17 838 гривень 78 копійок, 3 % річних у сумі 2 161 гривня 04 копійки та інфляційні втрати у сумі 10 321 гривня 65 копійок, а всього 30 321 гривня 47 копійок. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачок на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 168 гривень 83 копійки, з кожної, виходячи із розрахунку 2 422,4*(30321,47/31420,55)/2. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial