Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з даним позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договорами у загальній сумі 52885,43 грн, а саме: 1/ за кредитним договором №87125033 у розмірі 19814,16 грн, з яких: 7642,80 грн борг за основною сумою, 7171,36 грн борг за відсотками, 5000,00 грн борг за пенею, штрафами; 2/ за кредитним договором №5261603 у розмірі 18221,27 грн, з яких: 5199,98 грн борг за основною сумою, 10421,29 грн борг за процентами, 2600,00 грн борг за штрафами, 0,00 грн борг за комісію за видачу; 3/ за кредитним договором №73173391 у розмірі 14850,00 грн, з яких: 4500,00 грн борг за основною сумою, 675,00 грн борг за відсотками, 0,00 грн борг за процентами за понадстрокове користування кредитом, 9000,00 грн борг за пенею, 675,00 грн борг за комісією за надання кредиту. Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що в зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за укладеними з ТОВ «Авентус Україна» (28.01.2025р.), ТОВ «Лінеура Україна» (21.01.2025р.), ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (14.02.2025р.) зазначеними фінансовими договорами у відповідача виникла кредитна заборгованість, право грошової вимоги якої, як і стосовно інших зазначених у реєстрах прав вимоги (боржників), кредитодавці за договорами факторингу відступили ТОВ «ФК «ЄАПБ» як новому кредитору; з моменту отримання права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» [PERSON] штрафних санкцій не нараховувало, але відповідач існуючий борг ні первісним, ні новому кредитору не сплатив, що й спонукало товариство звернутися з даним позовом до суду. Позивачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 14 січня 2026 року було направлено в електронній формі через систему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до його електронного кабінету (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але той інших заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подав. При цьому, суд зважує на те, що позивач в п.1, 4 прохальної частини позову просив розглядати справу саме в такому порядку та без його участі, а приписи ст.19, 274 ЦПК України не містять обмежень для вирішення даної категорії справ у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін 14 січня 2026 року разом із копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів було надіслано за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причин повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи), однак той у встановлений строк відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань не подав. Також в установлений строк від сторін не надходило заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відтак, у силу положень ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами й у такому випадку судове засідання не проводиться та згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до такого висновку. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (свобода договору). За приписами ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч.2 ст.639 ЦК України). За змістом положень ст.526, 530, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). За приписами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства). Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 1.Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №8712503 від 28.01.2025р. У судовому засіданні встановлено, що 28 січня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» і [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №8712503, за умовами якого кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику кредит у гривні, а позичальник повинен одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п.1.2); сума кредиту 10000 грн, що надається у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] (п.1.3, 2.1); дата надання кредиту 28.01.2025р. або 29.01.2025р. (п.2.2); строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів; детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком №1; графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та в строки, визначені в договорі (п.1.4); за користування кредитом нараховуються проценти: стандартна процентна ставка 1,00% у день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору (п.1.5.1), знижена процентна ставка 0,95% у день та застосовується якщо споживач до 27.02.2025р. або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту (п.1.5.2); денна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом 1,00% у день (п.1.7.1), за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 1,00% у день (п.1.7.1); споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф у розмірі: 900,00 грн на 4 день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування ним (п.6.4.1), 200,00 грн починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (п.6.4.2). Аналогічна за змістом інформація щодо порядку кредитування та умов повернення кредиту наведена й у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний сторонами 28.01.2025р. Оскільки вказаний кредитний договір створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, вчинений в електронній формі за допомогою електронного підпису уповноваженого представника кредитодавця та одноразовим ідентифікатором позичальника (А5852), особу якого було ідентифіковано й верифіковано, з огляду на його неоспорювання відповідачем, письмова форма даного правочину дотримана. При цьому, суд констатує, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без вчинення послідовності дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір, подальше укладення між позивачем і відповідачем електронного кредитного договору на сайті є неможливим. Тобто, на виконання вимог ч.1 ст.638 ЦК України сторони у вказаному кредитному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він у силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Зазначене відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить приписам ст.6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України та узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, якау цій категорії справ є незмінною. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Авентус Україна» зазначені свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши [PERSON] можливість користуватися обумовленим розміром фінансових ресурсів, що підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек» від 28.10.2025р. про перерахування 28.01.2025р. коштів у сумі 10000,00 грн на банківську картку [NUMBER] , що була повідомлена позичальником у кредитному договорі. Натомість, [PERSON] кредит та відсотки за його користуванням у відповідності до умов кредитного договору в повному обсязі та своєчасно не повернув, порушивши свої договірні зобов`язання, у зв`язку з чим йому було нараховано штрафні санкції. Згідно наданого ТОВ «Авентус Україна» розрахунку (картка обліку договору) [PERSON] частково вносив платежі (2357,20 грн на погашення тіла кредиту, 4638,96 грн на оплату процентів) і заборгованість позичальника за кредитним договором №8712503 від 28.01.2025р. станом на 27.10.2025р. склала 19814,16 грн, з яких: 7642,80 грн борг за тілом кредиту, 7171,36 грн борг за відсотками, 5000,00 грн борг за штрафами, що не спростовано відповідачем, зокрема й шляхом надання інших своїх контрозрахунків. 28 жовтня 2025 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) і ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) укладено договір факторингу №28102025, згідно умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило позивачу, як новому кредитору, право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаних у реєстрі боржників, зокрема й до [PERSON] за кредитним договором №8712503 від 28.01.2025р. у загальній сумі заборгованості 19814,16 грн, з яких: 7642,80 грн борг за тілом кредиту, 7171,36 грн борг за відсотками, 5000,00 грн борг за штрафами. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги; підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (п.1.2) Факт передачі від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав грошової вимоги за вказаним договором факторингу, зокрема й щодо боржника [PERSON] підтверджується актом прийому передачі реєстру боржників №2 від 28.10.2025р., витягом із реєстру боржників №2 від 28.10.2025р., платіжною інструкцією №167 від 31.10.2025р. про оплату ТОВ «ФК «ЄАПБ» ТОВ «Авентус Україна» за договором факторингу. Право кредитодавця на відступлення права вимоги без згоди позичальника кредитним договором не обмежено. Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №8712503 від 28.01.2025р. у сумі заборгованості 19814,16 грн, з яких: 7642,80 грн борг за тілом кредиту, 7171,36 грн борг за відсотками, 5000,00 грн борг за штрафами. Однак, [PERSON] після відступлення ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги за договором факторингу ніяких платежів первісному чи новому кредитору не здійснював. [PERSON] усупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх кредитних зобов`язань та спростування позовних вимог, зокрема й щодо укладення кредитного договору та отримання кредиту, а відсутність у нього коштів не може бути підставою для звільнення його від погашення кредитної заборгованості. Суд вважає правомірним нарахування ТОВ «Авентус Україна» [PERSON] процентів за користування кредитом саме у межах встановленого та погодженого сторонами строку дії договору, ці відсотки не є процентами, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України), що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 05.04.2023р. у справі №910/4518/16. Крім того, суд не вбачає підстав для визнання несправедливими умов укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки нараховані у межах строку кредитування відсотки, з якими позичальник погоджувався, підписуючи договір, не відносяться до сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації в розумінні положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Прикметно, що величина встановленої у кредитному договорі та застосованої при нарахуванні відсотків денної процентної ставки в 1,00% і на її основі стандартної процентної ставки 1,00% у день, зниженої процентної ставки 0,95% у день, не перевищує її максимального розміру, передбаченого ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» (1%). Чинне ж законодавство не наділяє суд повноваженнями зменшувати суми процентів за користування кредитом, які позичальник зобов`язаний сплатити відповідно до умов кредитного договору. Враховуючи принцип свободи договору відповідач мав можливість не вступати з позивачем у кредитні правовідносини, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування кредитними коштами несправедливим, проте погодився на такі умови договору, підписавши його без будь яких застережень. Більше того, не дивлячись на своє гарантоване право, передбачене п.4.3.2а договору, на відмову протягом 14 календарних днів від договору відповідач продовжував користуватися кредитними коштами кредитодавця й до нього з жодними заявами не звертався. Одночасно суд звертає увагу відповідача, що порушення ним графіку платежів закономірно призвело до збільшення загальної вартості кредиту, так як згідно п.3.1 договору проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості по кредиту за кожен день користування ним протягом строку кредиту. Разом з тим, суд не погоджується з вимогою позивача про стягнення з відповідача такої складової кредитної заборгованості як штрафні санкції в сумі 5000,00 грн, оскільки п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). При цьому, згідно з ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відтак, оскільки означена сума штрафів була нарахована позичальнику за прострочення виконання ним зобов`язань за кредитним договором, укладеним 28.01.2025р., тобто після 24 лютого 2022 року, коли Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022р., в Україні було введено воєнний стан, який триває і донині, то ці штрафи підлягають списанню кредитодавцем і не можуть бути стягнуті з позичальника. Водночас питання дійсності щодо вищевказаної частини грошової вимоги за кредитним договором, право якої відступалося за договором факторингу від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ», є предметом відповідальності клієнта перед фактором (ст.1081 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Даний позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно вихідної дати на заяві скеровано до суду 19.12.2025р., тобто пред`явлено вимогу про дострокове погашення кредиту та процентів, кінцевий термін повернення яких за умовами п.1.4 кредитного договору №8712503 від 28.01.2025р. мав настати через 360 днів, тобто 23.01.2026р. У п.4.1(9) кредитного договору встановлено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, строк сплати якого ще не настав, у повному обсязі в порядку та випадках, передбачених п.5.4 договору. Тобто, праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним надіслання позичальнику вимоги про усунення порушень умов договору протягом 30 календарних днів та дострокового виконання основного зобов`язання. Однак, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження виконання первісним чи наступним кредиторами зазначених умов п.4.1(9), 5.4 кредитного договору, що в свою чергу є порушенням вимог ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на вказані обставини, суд висновлює, що у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором №8712503 від 28.01.2025р., позаяк матеріали справи не містять доказів того, що кредитором було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було отримано. Тому, стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі не ґрунтується на нормах права, у зв`язку з чим відповідач повинен сплатити позивачу кредитні платежі, які не є простроченими на час пред`явлення позову (19.12.2025р.) та які згідно умов п.1.4 розділу 1, розділу 5 кредитного договору й графіку платежів становлять: по тілу кредиту 0,00 грн (строк повернення всієї суми в кінці терміну кредитування 23.01.2026р.), по процентах за користування кредитом 7171,36 грн (нарахованих згідно розрахунку до 01.07.2025р. у межах заявлених позовних вимог). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, розмір заборгованості за кредитним договором №8712503 від 28.01.2025р., яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 7171,36 грн борг за процентами за користування кредитом за період з 28.01.2025р. по 01.07.2025р. Принагідно суд звертає увагу позивача на його право на повторне звернення до суду за стягненням з відповідача тіла кредиту при дотриманні вищеозначених умов кредитного договору та приписів чинного законодавства. 2.Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №5261603 від 21.01.2025р. У судовому засіданні встановлено, що 21 січня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» і [PERSON] було укладено Договір №5261603 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого товариство зобов`язується надати позичальнику кредит у гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник повинен повернути кредит, сплатити комісію і проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором, сума кредиту 5200,00 грн (п.1.2); строк кредитування 360 днів, періодичність платежів кожні 30 днів, детальні терміни повернення кредиту та сплати комісії й процентів визначені в графіку платежів, що є додатком №1 до договору (п.1.3); комісія за надання кредиту 520,00 грн (п.1.4); стандартна процентна ставка фіксована, 0,95% за кожен день користування кредитом і застосовується у межах всього строку кредитування, вказаного в п.1.3 договору, денна процентна ставка 0,9778% (п.1.4.1); кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника за реквізити електронного платіжного засобу [NUMBER] (п.2.1); дата надання кредиту 21.01.2025р. або 22.01.2025р. (п.2.2); у п.6.3 договору сторони передбачили штрафні санкції за невиконання/неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань; додатками до договору є графік платежів (№1) та інформаційне повідомлення позичальника (№2). Аналогічна за змістом інформація щодо умов кредитування наведена й у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний сторонами 21.01.2025р. Оскільки вказаний кредитний договір створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, вчинений в електронній формі за допомогою електронного підпису уповноваженого представника кредитодавця та одноразовим ідентифікатором позичальника (86304), особу якого було ідентифіковано й верифіковано, з огляду на його неоспорювання відповідачем, письмова форма даного правочину дотримана. При цьому, суд констатує, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без вчинення послідовності дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір, подальше укладення між позивачем і відповідачем електронного кредитного договору на сайті є неможливим. Тобто, на виконання вимог ч.1 ст.638 ЦК України сторони у вказаному кредитному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Зазначене відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить приписам ст.6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України та узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, якау цій категорії справ є незмінною. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Лінеура Україна» зазначені свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши [PERSON] можливість користуватися обумовленим розміром фінансових ресурсів, що підтверджується повідомленням ТОВ «УПР» від 30.09.2025р. про перерахування 21.01.2025р. коштів від ТОВ «Лінеура Україна» на банківську картку № [NUMBER] у сумі 5200,00 грн, яке є належним і допустимим доказом у справі. Натомість, [PERSON] порушив умови кредитного договору, кредит, відсотки за його користування та комісію згідно графіку платежів своєчасно не повернув (кредитні платежі вносив частково), у зв`язку з чим йому нараховувались штрафні санкції. Згідно наданого ТОВ «Лінеура Україна» розрахунку [PERSON] частково вносив платежі (0,02 грн на погашення тіла кредиту, 1827,51 грн на оплату процентів, 520,00 грн на сплату комісії) і заборгованість позичальника за кредитним договором №5261603 від 21.01.2025р. станом на 25.09.2025р. (дата відступлення) склала 18221,27 грн, з яких: 5199,98 грн борг за тілом кредиту, 10421,29 грн борг за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн борг за комісією за надання кредиту, 2600,00 грн борг за штрафними санкціями, що не спростовано відповідачем, зокрема й шляхом надання інших своїх контрозрахунків. 25 вересня 2025 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) і ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) укладено договір факторингу №25092025, згідно умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило позивачу, як новому кредитору, право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаних у реєстрі боржників, зокрема й до [PERSON] за кредитним договором №5261603 від 21.01.2025р. у загальній сумі заборгованості 18221,27 грн, з яких: 5199,98 грн борг за тілом кредиту, 10421,29 грн борг за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн борг за комісією за видачу кредиту, 2600,00 грн борг за штрафами. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги; підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (п.1.2) Факт передачі від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав грошової вимоги за вказаним договором факторингу, зокрема й щодо боржника [PERSON] підтверджується актом прийому передачі реєстру боржників від 25.09.2025р., витягом із реєстру боржників від 25.09.2025р., платіжною інструкцією №23274 від 30.09.2025р. про оплату ТОВ «ФК «ЄАПБ» ТОВ «Лінеура Україна» за договором факторингу. Право кредитодавця на відступлення права вимоги без згоди позичальника кредитним договором не обмежено. Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №5261603 від 21.01.2025р. у сумі заборгованості 18221,27 грн, з яких: 5199,98 грн борг за тілом кредиту, 10421,29 грн борг за відсотками за користування кредитом, 2600,00 грн борг за штрафам. Однак, [PERSON] після відступлення ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги за договором факторингу ніяких платежів первісному чи новому кредитору не здійснював. Суд вважає правомірним нарахування ТОВ «Лінеура Україна» [PERSON] процентів за користування кредитом саме у межах встановленого та погодженого сторонами строку дії договору, ці відсотки не є процентами, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України), що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 05.04.2023р. у справі №910/4518/16. Крім того, суд не вбачає підстав для визнання несправедливими умов укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки нараховані у межах строку кредитування відсотки, з якими позичальник погоджувався, підписуючи договір, не відносяться до сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації в розумінні положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Прикметно, що величина встановленої у кредитному договорі та застосованої при нарахуванні відсотків денної процентної ставки в 0,9778% і на її основі стандартної процентної ставки 0,95% у день не перевищує її максимального розміру, передбаченого ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» (1%). Чинне ж законодавство не наділяє суд повноваженнями зменшувати суми процентів за користування кредитом, які позичальник зобов`язаний сплатити відповідно до умов кредитного договору. Враховуючи принцип свободи договору відповідач мав можливість не вступати з позивачем у кредитні правовідносини, якщо дійсно вважав завеликим встановлений розмір відсотків за користування кредитними коштами, проте погодився на такі умови договору, підписавши його без будь яких застережень. Більше того, не дивлячись на своє гарантоване право, передбачене п.5.3.2а кредитного договору, на відмову протягом 14 календарних днів від договору без пояснення причин відповідач продовжував користуватися кредитними коштами кредитодавця й до нього з жодними заявами не звертався. Право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, яка є складовою частиною загальних витрат за споживчим кредитом, передбачене п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.8, ч.1 ст.11, ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції з 10 червня 2017 року), Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 (Правила про споживчий кредит), і з такою умовою договору позичальник погодився. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 13.07.2022р. у справі №496/3134/19. Натомість [PERSON] усупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх кредитних зобов`язань та спростування позовних вимог кредитодавця, зокрема й щодо укладення кредитного договору та отримання кредиту, а відсутність у нього коштів не може бути підставою для звільнення його від погашення кредитної заборгованості. Водночас суд не погоджується з вимогою позивача про стягнення з відповідача такої складової кредитної заборгованості як штрафні санкції в сумі 2600,00 грн, оскільки п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). При цьому, згідно з ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відтак, оскільки означена сума штрафів була нарахована позичальнику за прострочення виконання ним зобов`язань за кредитним договором, укладеним 21.01.2025р., тобто після 24 лютого 2022 року, коли Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022р., в Україні було введено воєнний стан, який триває і донині, то ці штрафи підлягають списанню кредитодавцем і не можуть бути стягнуті з позичальника. Водночас питання дійсності щодо вищевказаної частини грошової вимоги за кредитним договором, право якої відступалося за договором факторингу від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «ЄАПБ», є предметом відповідальності клієнта перед фактором (ст.1081 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Даний позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно вихідної дати на заяві скеровано до суду 19.12.2025р., тобто пред`явлено вимогу про дострокове погашення кредиту та процентів, кінцевий термін повернення яких за умовами п.1.3 кредитного договору №5261603 від 21.01.2025р. мав настати через 360 днів, тобто 16.01.2026р. У п.4.4 кредитного договору встановлено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, строк сплати якого ще не настав, за відповідних умов. Тобто, праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним надіслання позичальнику вимоги про усунення порушень умов договору протягом 30 календарних днів та дострокового виконання основного зобов`язання. Однак, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження виконання первісним чи наступним кредиторами зазначених умов п.4.4 кредитного договору, що в свою чергу є порушенням вимог ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на вказані обставини, суд висновлює, що у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором №5261603 від 21.01.2025р., позаяк матеріали справи не містять доказів того, що кредитором було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було отримано. Тому, стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі не ґрунтується на нормах права, у зв`язку з чим відповідач повинен сплатити позивачу кредитні платежі, які не є простроченими на час пред`явлення позову (19.12.2025р.) та які згідно умов п.1.3 розділу 1, розділу 4 кредитного договору й графіку платежів становлять: по тілу кредиту 0,00 грн (строк повернення всієї суми в кінці терміну кредитування 15.01.2026р.), по процентах за користування кредитом 10421,29 грн (нарахованих згідно розрахунку до 25.09.2025р. у межах заявлених позовних вимог). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, розмір заборгованості за кредитним договором №5261603 від 21.01.2025р., яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 10421,29 грн борг за процентами за користування кредитом за період з 21.01.2025р. по 25.09.2025р. Принагідно суд звертає увагу позивача на його право на повторне звернення до суду за стягненням з відповідача тіла кредиту при дотриманні вищеозначених умов кредитного договору та приписів чинного законодавства. 3.Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №73173391 від 14.02.2025р. У судовому засіданні встановлено, що 14 лютого 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» і [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у кредит (з комісією за надання кредиту) №73173391, згідно умов якого товариство зобов`язувалося передати позичальнику у власність грошові кошти (кредит) на погоджений строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а той повинен був повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку кредиту або достроково, та сплатити кредитодавцю плату (проценти) від суми кредиту та комісію за надання кредиту (п.2.1); сума кредиту 4500,00 грн; (п.2.2.1) строк кредитування/строк договору 30 днів (п.2.2.2); процентна ставка фіксована 0,500% в день (п.2.2.3); комісія за надання кредиту 15,00% від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 675,00 грн, дата надання кредиту 14.02.2025р.; дата повернення кредиту 15.03.2025р., денна процентна ставка 1,000%, проценти за понадстрокове користування кредитом 4,00%, пеня 4,00% день (п.2.2.4); параметри, порядок і графік повернення кредиту, сплати процентів та комісії за надання кредиту визначено в додатку №1 до договору Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (п.2.3). Аналогічна за змістом інформація щодо умов кредитування наведена й у Паспорті споживчого кредиту, який підписаний сторонами 14.02.2025р. Оскільки вказаний кредитний договір створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, вчинений в електронній формі за допомогою електронного підпису уповноваженого представника позикодавця та одноразовим ідентифікатором позичальника (80715), особу якого було ідентифіковано й верифіковано, з огляду на його неоспорювання відповідачем, письмова форма даного правочину дотримана. При цьому, суд констатує, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без вчинення послідовності дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір, подальше укладення між позивачем і відповідачем електронного кредитного договору на сайті є неможливим. Тобто, на виконання вимог ч.1 ст.638 ЦК України сторони у вказаному кредитному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, у зв`язку з чим він у силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Зазначене відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить приписам ст.6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України та узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, якау цій категорії справ є незмінною. Згідно зробленого ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» розрахунку [PERSON] жодних платежів не вносив і заборгованість позичальника за кредитним договором №73173391 від 14.02.2025р. станом на 26.06.2025р. склала 14850,00 грн, з яких: 4500,00 грн борг за основною сумою, 675,00 грн борг за відсотками, 675,00 грн борг за комісією за надання кредиту, 9000,00 грн борг за пенею. 27 березня 2025 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) і ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (Клієнт) укладено договір факторингу №27/03/25, а 26 червня 2025 року додаткова угода №5 до нього, згідно умов якого ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» відступило позивачу, як новому кредитору, право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаних у реєстрі боржників, зокрема й до [PERSON] за кредитним договором №73173391 від 14.02.2025р. у загальній сумі заборгованості 14850,00 грн, з яких: 4500,00 грн борг за основною сумою, 675,00 грн борг за відсотками, 0,00 грн борг за процентами за понадстрокове користування кредитом, 675,00 грн борг за комісією за надання кредиту, 9000,00 грн борг за пенею. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги; підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (п.1.2) Факт передачі від ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав грошової вимоги за вказаним договором факторингу, зокрема й щодо боржника [PERSON] підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників №8 від 26.06.2025р., витягом із реєстру боржників №8 від 26.06.2025р., платіжною інструкцією №736 від 30.06.2025р. про оплату ТОВ «ФК «ЄАПБ» ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» за договором факторингу. Право позикодавця на відступлення права вимоги без згоди позичальника кредитним договором не обмежено. Суд констатує безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача такої складової кредитної заборгованості як пеня в сумі 9000,00 грн, оскільки п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). При цьому, згідно з ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відтак, оскільки означена сума пені була нарахована позичальнику за прострочення виконання ним зобов`язань за кредитним договором, укладеним 14.02.2025р., тобто після 24 лютого 2022 року, коли Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022р., в Україні було введено воєнний стан, який триває і донині, то ця пеня підлягає списанню кредитодавцем і не може бути стягнута з позичальника. Разом з тим, із аналізу положень ч.1 ст.626 ЦК України та означеного кредитного договору №73173391 від 14.02.2025р. убачається, що його підписання сторонами свідчить лише про факт укладення цього правочину, проте ще не підтверджує його виконання, в першу чергу самим кредитодавцем. Крім того, згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що також зазначено й у п.9.4.9 кредитного договору. За таких обставин саме позивач повинен довести, що на виконання умов укладеного договору кредитодавцем було надано позичальнику обумовлену суму кредиту (у даній справі шляхом переказу на банківський рахунок із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника [NUMBER] ). Однак, позивачем до заяви не долучено і не надано суду ніяких доказів на підтвердження того, що саме кредитодавець ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» належним чином у відповідності до п.2.2 умов договору надав позичальнику [PERSON] обумовлену суму кредитних коштів. Додані позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, договір факторингу, акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників до договору факторингу не є тими первинними документами, які беззаперечно підтверджують безготівкове перерахування суми кредиту на банківський картковий рахунок позичальника, що дозволяло б однозначно встановити отримання відповідачем цих коштів і користування ними, а отже не можуть вважатися належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами існування боргу. Адже ці документи створені самим позивачем, а відтак, зазначена в них інформація, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності кредитної заборгованості, на якій наполягає позивач у своїх вимогах. Суд констатує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254, п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз окреслених норм дає підстави для висновку, що саме банківські виписки з рахунків позичальника є належними й допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Однак, виписка за банківським картковим рахунком, відкритим на ім`я [PERSON] ,чи інший платіжний документ про перерахування ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» коштів [PERSON] на зазначений у договорі його банківський рахунок/електронний платіжний засіб, у матеріалах цієї справи відсутні. При цьому, на підтвердження позовних вимог щодо наявності у [PERSON] заборгованості за кредитом ТОВ «ФК «ЄАПБ» мало можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, проте позивач усвідомлено не подав таких доказів, проявив бездіяльність і не ініціював перед судом клопотання про витребування якихось додаткових доказів у разі неможливості їх самостійного подання, розпорядившись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, хоча це є його процесуальним обов`язком у силу положень ст.12, 81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним у позові розміру заборгованості. Отже, розрахунок заборгованості, договір факторингу, акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників до договору факторингу, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту та користування ним відповідачем, а, отже не відповідають критерію належності доказів. Сам по собі кредитний договір №73173391 від 14.02.2025р., як домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, та розрахунок заборгованості, без надання доказів виконання кредитодавцем свого договірного зобов`язання по наданню позичальнику кредиту, не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед первісним чи наступними кредиторами (факторами). Водночас питання дійсності цієї грошової вимоги за кредитним договором, право якої відступалося за договором факторингу від ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «ЄАПБ», є предметом відповідальності клієнта перед фактором (ст.1081 ЦК України). Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21 зазначив, що тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність. Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справ ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд враховує те, що товариство є фінансовою установою і професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ фінансовою установою є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Підсумовуючи викладене, суд вважає безпідставними твердження ТОВ «ФК «ЄАПБ» у позовній заяві про невиконання відповідачем свого обов`язку перед ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (як первісним кредитором) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (як новим кредитором) по повернення кредиту, оскільки позивачем усупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не підтверджено жодними належними, допустимими, достатніми й достовірними доказами факт отримання відповідачем від первісного кредитора грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо й стверджувати про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором та що позбавляє суд можливості здійснити перевірку обгрунтованості такої заборгованості. Вказаний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі №697/302/20 за схожих обставин і позиція касаційного суду в даній категорії справ є незмінною. Тому вимоги даного позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №73173391 від 14.02.2025р., укладеним із ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», є необгрунтованими і не підлягаєють задоволенню в повному обсязі. Таким чином, з огляду на вищенаведене, зазначений позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами підлягає частковому задоволенню на загальну суму 17592,65 грн, а саме: 1/ заборгованість за кредитним договором №87125033 у розмірі 7171,36 грн (борг за відсотками за користування кредитом); 2/ заборгованість за кредитним договором №5261603 у розмірі 10421,29 грн (борг за відсотками за користування кредитом). Зважаючи на загальне часткове задоволення позову, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1007,28 грн (17592,65 : 52885,43 х 3028,00) сплаченого ним при подачі заяви судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial