Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

у листопаді 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про зняття арешту з майна. Позов мотивує тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , що належала померлій на підставі договору міни № 6047 від 01 грудня 2000 року. За заявою позивача була відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] , однак нотаріус повідомив, що у єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті нерухомого майна міститься обтяження № 3745193 від 18.09.2006 року, яким було накладено арешт на частку у вказаній квартирі, а тому неможливо видати свідоцтво на право власності. Підставою для накладення арешту на частку у квартирі є постанова Новозаводського районного управління юстиції, яка була винесена відносно [PERSON] та накладено арешт на частку у вказаній квартирі. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право позивача мирно володіти своїм майном, а тому він просить скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] , накладений на підставі постанови АА 560401 від 06.05.2003 року , що видана Новозаводським районним управлінням юстиції та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 18.09.2006 року за № 3745193 про арешт вказаної квартири, накладений Другою чернігівською державною нотаріальною конторою. Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 01 грудня 2025 року від Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов лист від 26.11.2025 р. у якому відповідач вказує, що в ході перевірки даних в автоматизованій системі виконавчого провадження, в тому числі електронного архіву виконавчих проваджень та спецрозділу, інформації про виконавче провадження у якому винесена постанова АА560401 від 06.05.2003 та накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] , не знайдено. Ідентифікувати вказане виконавче провадження, в якому накладено вказаний арешт, надати копії матеріалів та встановити наслідки його завершення немає можливості. 15 грудня 2025 року від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Дремлюги Ю.О. до суду надійшла спадкова справа заведена після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 19.01.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання сторони не прибули, надіславши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.39). 10 вересня 2025 року [PERSON] звернувся із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, оскільки являється чоловіком спадкодавця та просив видати свідоцтво про право власності на спадщину за законом на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.38, 45, 51). Постановою від 12.11.2025 року № 91/02-31 приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Дремлюга Юрій Олександрович, відмовив спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з наявним арештом(а.с.14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 05.09.2025 року, власником частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] є [PERSON] . На вказаній частині квартири наявне обтяження арешт, на підставі постанови АА560401 від 06.05.2003 р. Новозаводського районного управління юстиції. Обтяження зареєстровано 18.09.2006 р. Другою чернігівською державною нотаріальною конторою(а.с.10). У відповідності до постанови АА560401 від 06.05.2003 р. Новозаводського районного управління юстиції було постановлено накласти арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме на частину квартири [ADDRESS] (а.с.35). З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 765493 від 12.06.2003 вбачається, що [PERSON] є власником частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору міни від 01.12.2000 р.(а.с.7). Як вбачається з копії Договору міни від 01.12.2000 року, [PERSON] в порядку обміну з [PERSON] отримала у власність частину квартири [ADDRESS] (а.с.9). З отриманої на запит суду інформаційної довідки від 05.01.2026 р. № 18 ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» вбачається, що станом на 31.12.2012 р., [PERSON] є власником частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору міни від 01.12.2000 р., а власником іншої частки вказаної квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.03.1998 № [NUMBER] (а.с.68). Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у листі від 01.09.2025 № 28239/33772-26-25/15.7 повідомило, що інформації про виконавче провадження у якому винесена постанова АА560401 від 06.05.2003 та накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] , не знайдено. Ідентифікувати вказане виконавче провадження, в якому накладено вказаний арешт, надати копії матеріалів та встановити наслідки його завершення немає можливості(а.с.8). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Таким чином, вважаючи свої права порушеними внаслідок існування арешту майна, позивач має правові підстави для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У своїй постанові № 6-26цс13 від 15.05.2013 Верховний Суд України дійшов правової позиції, згідно з якою вимоги особи, що грунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У пункті 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником майна. Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з частинами першою, другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до п.4, 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10- 4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно- промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Водночас, пунктом 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, окрім іншого, передбачено, що постанова про зняття арешту з майна боржника, постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, постанова про зняття майна з розшуку або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження, за заявою боржника у разі, якщо: судом скасовано заходи забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням; при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає); арешт з майна боржника або інші заходи примусового виконання рішення скасовані судовим рішенням. Інші випадки зняття арешту з майна по завершеним виконавчим провадженням, матеріали яких були знищенні у зв`язку з закінченням терміну зберігання, Законом України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень не передбачено. Таким чином, наразі зняти арешт з майна можливо лише на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII) та абз.6 п.16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів вбачається, що [PERSON] набула у власність частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Договору міни від 01.12.2000 р., який зареєструвала 12.06.2003 року, а постанова про арешт майна була винесена 06.05.2003 року, а саме обтяження зареєстроване 18.09.2006 року, тобто після того, як [PERSON] передав у власність спірну частку у квартирі [PERSON] та на той час вже власником не був, крім того виконавче провадження у якому накладено арешт відсутнє, а тому досі не знятий арешт порушує права власника майна та унеможливлює повноцінне розпорядження належною на праві власності квартирою, тому суд приходить до висновку про зняття арешту. При цьому, позивач просить зняти арешт з усієї квартири, однак арешт накладений лише на частки у вказаній квартирі, тому позов необхідно задовольнити частково та зняти арешт з частки квартири.

Outcome: approved