Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

25.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позов тим, що 30.01.2024 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» (первісний кредитор) та відповідачем укладено Договір № 1413051 про надання споживчого кредиту в електронній формі, з використанням одноразового ідентифікатора «X135» як електронного підпису відповідача. На умовах договору відповідачу надано кредит у сумі 5200 грн, строк кредиту - 360 днів: з 30.01.2024 по 24.01.2025, стандартна процентна ставка - 2,5% в день (п. 1.5.1 договору), знижена - 2% в день за умовами програми лояльності (п. 1.5.2). Кредит надано шляхом перерахування на платіжну картку, реквізити якої відповідач зазначив під час укладення договору, що підтверджується листом платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК». У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором, 24.12.2024 ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» уклало з позивачем договір факторингу № 24122024, за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Позивач вказує, що загальна сума заборгованості за договором (без штрафних санкцій, які, на думку позивача, не підлягають стягненню з огляду на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) становить 52 000,00 грн, з яких: 5200,00 грн - тіло кредиту; 42 770,00 грн - проценти, нараховані первісним кредитором; 4 030,00 грн - проценти, нараховані позивачем за 31 день (25.12.2024-24.01.2025) за ставкою 2,5%/день. Також позивач просить стягнути судовий збір 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу 10 000,00 грн, а також просить зазначити у рішенні про нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України до моменту виконання рішення. Не заперечує щодо можливості ухвалення судом заочного рішення. Після виконання вимог п. 2 ч. 1 ст. 187 ЦПК України ухвалою суду провадження у справі відкрито та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представником позивача в резолютивній частині позову заявлено клопотання про слухання справи за відсутності представника позивача на підставі наявних в справі доказів. Учасники справи про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідач відзив на позов не подав. На підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши наступні факти і відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В свою чергу, положеннями ст. 525-527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Суд відзначає, що особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Такий правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20. Як убачається з матеріалів справи, відповідач уклав договір про надання споживчого кредиту № 1413051 від 30.01.2024 з ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» шляхом використання одноразового електронного ідентифікатора, зазначеного в договорі як підпис відповідача («X135»). Грошові кошти в сумі 5200,00 грн перераховані на платіжну картку відповідача [NUMBER] , що підтверджується наданою позивачем довідкою/листом надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК» про успішне зарахування коштів за договором та іншими матеріалами справи. Відповідно до п. 1.4 договору строк кредиту складає 360 днів: з 30.01.2024 по 24.01.2025, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Умовами договору передбачено (п. 1.5.1): стандартну процентну ставку - 2,50% в день та її застосування у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору; а також умови застосування зниженої процентної ставки (п. 1.5.2). Відповідач, діючи через особистий кабінет/інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця, після ознайомлення з умовами кредитування та документами, що надавалися кредитодавцем для ознайомлення, підтвердив укладення кредитного договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, що прирівнюється до підписання договору у письмовій формі. Як передбачено ст. 598-599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту та процентами, що стало підставою для звернення позивача до суду. Отже, відповідачем умови кредитного договору не виконувалися належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, що дає суду підстави для задоволення позову, однак не в повному обсязі виходячи із такого. Однак суд не погоджується з нарахуванням процентів за ставкою 2,5% в день у межах строку кредиту та зазначає наступне. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023 року. Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Це узгоджуються із абзацом 2 частини 1 статті 39 Закону України «Про правотворчу діяльність» (нормативно-правовими актами, що застосовувалися до набрання чинності прийнятим (виданим) нормативно-правовим актом, встановлювався інший порядок регулювання відповідних суспільних відносин). Договір № 1413051 був укладений 30 січня 2024 року, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому період передбачений пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. На підставі наведеного, умови кредитного договору у цій справі, щодо нарахування відсотків за процентною ставкою у розмірі 2,5 % в день упродовж строку кредиту, не відповідають вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому за цей період слід застосовувати процентну ставку у розмірі 1% в день. Враховуючи, що сума кредиту становить 5200 грн, строк кредиту - 360 днів, а доказів здійснення відповідачем платежів на погашення процентів або тіла кредиту суду не надано, суд визначає розмір процентів у межах допустимої денної ставки 1% наступним чином: 5200 грн * 1% * 360 днів = 18 720 грн. Отже, сума, яка підлягає стягненню за договором, становить: - тіло кредиту: 5200 грн; - проценти (за ставкою 1%): 18 720 грн, а всього: 23 920 грн. В решті частині позовних вимог, зокрема щодо стягнення процентів у розмірах, нарахованих за ставкою 2,5% в день, та інших похідних вимог, які ґрунтуються на такому розрахунку, слід відмовити. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення штрафних санкцій, суд зазначає, що сам позивач у позовній заяві вказує на їх незастосування до стягнення, посилаючись на п. 18 «Перехідних та прикінцевих положень» ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення, а нараховані з 24.02.2022 штрафні санкції підлягають списанню. Отже, вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) у цій справі задоволенню не підлягають, а позов у відповідній частині (якщо він охоплював такі вимоги) підлягає відхиленню. Стосовно вимоги позивача про зазначення в рішенні суду про нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення суду, суд виходить з того, що за змістом п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а отже підстави для застосування наслідків прострочення у вигляді інфляційних втрат та 3% річних у заявленому позивачем порядку відсутні. Тому в цій частині позову слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат вирішити згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України. Щодо компенсації позивачу витрат на правничу допомогу адвоката, яка була заявлена ним в сумі 10 000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст.137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено Договір про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 10.12.2024, укладеним з адвокатом Столітнім М.М., а також акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) з детальним описом робіт. Суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання. Відтак, суд вважає, що обґрунтованими та співмірними в даному випадку є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Щодо судового збору Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково: 23 920 грн із заявлених 52 000 грн, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно, а саме: 23 920 * 2 422,40 / 52 000 = 1 114,30 грн.

Outcome: partial