Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У травні 2025 позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 21323 від 17.11.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем. Так, позивач вказує, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис є незаконним та таким, який суперечить вимогам ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, вчинений без доданих належних документів для підтвердження безспірного розміру заборгованості, а відтак зазначений виконавчий напис не підлягає виконанню. 28.05.2025 ухвалою суду було відкрито провадження у справі. 16.07.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 25.08.2011 між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у межах встановленого кредитного ліміту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування в розмірі та порядку визначеному умовами Кредитного договору. Грошові зобов`язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконала, а тому банк, як кредитор, набув право стягнення боргу в примусовому порядку. 17.11.2017 приватним нотаріусом Київського МНО Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис №21323. Представник відповідача вказує, що жодних контррозрахунків або доказів невідповідності, чи відсутності боргу перед банком, платіжних документів на підтвердження повного або часткового виконання позивачем зобов`язань за укладеним кредитним договором станом на день вчинення виконавчого напису не надається. Тобто, позивач належними доказами не спростовує, а ні факту заборгованості перед банком, а ні розміру боргу зазначеного у виконавчому написі, й відповідне вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Таким чином, при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були дотримані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Позивачем у даній справі не надано доказів про порушення її прав та інтересів з боку відповідача АТ КБ "ПриватБанк", а відсутність таких порушень не породжує для неї права на захист в обраний спосіб та з вказаних у позові підстав. Окрім цього, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги в зв`язку з відсутністю порушеного права з боку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. З урахуванням викладеного, на думку представника відповідача, відсутні підстави для висновку про те, що банком були допущені дії чи бездіяльність у порушення обов`язків, встановлених законодавством, які призвели до порушення прав позивача, а відтак захист його права способом визначеним позивачем не може бути здійснений, тому заявлені позивачем вимоги до АТ КБ "ПриватБанк" не підлягають задоволенню. Окрім цього, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" вважає, що в разі задоволення вимог позивача судом мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності. Зокрема, представник відповідача звертає увагу, що позивач звернулася із вказаним позовом до суду у травні 2025 року, а початок спливу строків позовної давності пов`язаний з початком здійснення примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, тобто з дати відкриття виконавчого провадження 31.01.2018. Відтак, позивач звернулася до суду більше ніж через сім років та протягом цього періоду не здійснювала жодних дій щодо відновлення свого порушеного права. Таким чином, враховуючи визначений законодавством загальний трирічний строк позовної давності, представник відповідача вважає, що позивачем окрім безпідставності позовних вимог, пропущено і строк позовної давності щодо заявлених вимог, що є самостійною підставою також для відмови у позові. Відтак, представник відповідача просив відмовити в задоволенні пощову. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки виконавчий напис був вчинений нотаріусом у відповідності до вимог законодавства. Також, на думку представника відповідача, позивачем не було надано доказів того, що кредитний договір є спірним та звернув увагу, що позивач звернулась до суду з пропущенням строків позовної давності. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що 25.08.2011 між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у межах встановленого кредитного ліміту. У листопаді 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О було вчинено виконавчий напис № 21323 від 17.11.2017 р., в якому зазначено, що [PERSON] є боржником за кредитним договором №б/н від 25.08.2011 року, укладеним з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та запропоновано стягнути заборгованість на користь кредитора в строк за вище зазначеним кредитним договором, а саме з 25.08.2011 по 18.10.2017 року, у розмірі 146547,04 гривень, з урахуванням витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису. 31.01.2018 року головним державним виконавцем Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Брагою О.О., на підставі виконавчого напису № 21323 від 17.11.2017 року, було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Разом з цим, позивач не погоджується з виконавчим написом, оскільки нотаріусом не було перевірено безспірність вимог стягувача. Зокрема, позивач вказує, що при оформленні виконавчого напису № 21323 від 17.11.2017 року, представниками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не було надано нотаріусу доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису та відповідно документів, що були надані нотаріусу. Заборгованість, яка значиться у виконавчому написі, не дає можливості зробити висновок щодо правомірності її нарахування. Відтак, на думку позивача, приватний нотаріус при оформленні виконавчого напису за відсутності належних доказів безспірності заборгованості та недотримання процедури повідомлення боржника відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У зв`язку з чим, на думку позивача, оспорюваний виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушенням діючого законодавства, а тому остання просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом. Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч.1 ст.39 цього закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22 лютого 2012 року №296/5. Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена гл.14 Закону України «Про нотаріат» та гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів. У ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті закону нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше ніж 3 роки, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше ніж рік. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку. Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п.п.1, 3 гл.16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з п.п.2.1 п.2 гл.16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування й місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата й місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст.50 Закону України «Про нотаріат»). Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, на захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у п.п.2.3 п.2 гл.16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік) (чинний на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису). Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі провадження № 14-84цс19 та Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 569/8884/17. З врахуванням зазначеного, суд проаналазіувавши доводи сторін та долучені документи встановив, що 25.08.2011 між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у межах встановленого кредитного ліміту. Разом з цим, у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань, Банк направив на адресу боржника письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором №б/н від 25.08.2011, що підтверджується долученими доказами стороною відповідача, а саме квитанціями та реєстрами з яких вбачається, що така вимога направлялась ще 24.10.2017 року. Однак, як вбачається з матеріалів позову дана вимога не була виконана, а іншого суду не було надано. Також, суд звертає увагу, що Верховний Суду постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 761/11003/19 (провадження № 61-13134св20) зазначив, що безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється таким чином: боржник повинен бути повідомлений не менш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності будь-яких заперечень позивачки у відповідь на надіслану відповідачем вимогу про усунення порушення щодо виконання зобов`язання. Відтак, отримавши письмову вимогу стягувача, позивач жодних дій не вчинила, розрахунків та доказів існування заборгованості в іншому розмірі ані стягувачу, ані нотаріусу не надала. Окрім цього, до суду позивач звернулась у 2025 році, необгрунтовуючи жодним чином, що стало підставою її звернення до суду через такий значний проміжок часу та не надала докази того, що свої зобов`язання за договором виконувала, з врахуванням того, що з 2018 року державним виконавецем здійснювались зверненян стягнення на заробітну плату, пенсію,стипендію та інші доходи боржника. Загалом доводи сторони позивача зводяться до узагальненої практики, є не конкретизованими та не спростовують заборгованості та того, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не було вчинено всіх дій з перевірки документів. Так, пунктом 2 Переліку № 1172, чинного на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису, передбачено, що документом для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З матеріалів наданих стороною відповідача вбачається, що Банк при зверненні до нотаріуса, зокрема, долучив до заяви кредитний договір, засвідчену виписку з особового рахунку боржника, вимогу про усунення порушень за Кредитним договором, розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку, опис вкладення в цінний лист. Таким чином, доводи позивача про те, що відсутня безпірність на момент вчинення виконавчого напису є необгрунованими, оскільки з урахуванням вказаних вище вимог закону та висновків Верховного Суду, безспірність заборгованості, на погашення якої вчиняється виконавчий напис, може бути спростована шляхом оскарження виставленої вимоги банку у судовому порядку або виставлення заперечення кредитору і такі дії боржника мають бути вчинені з моменту отримання вимоги банку до вчинення нотаріусом виконавчого напису. Проте жодна із цих дій позивачем у такий строк не виконана, а відтак заборгованість вважається безспірною. При цьому, подальша незгода позивачки із розміром заборгованості після вчинення виконавчого напису не може бути підставою для висновку, що на час вчинення виконавчого напису така заборгованість була спірною, оскільки нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року в справі № 756/7630/18 (провадження № 61-20815св19). Також суд вважає, що доводи представника відповідача щодо ненадання позивачем доказів про порушення її прав та інтересів з боку відповідача АТ КБ "ПриватБанк» щодо вчинення виконавчого напису є доцільними та не спростовані стороною позивача. Відповідно до ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно ч.1 ст.80 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно п. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, суд прийшов до висновку про необґрунтованість доводів сторони позивача та недоведеність того, що виконавчий напис був вчинений з порушеннями, оскільки позиція сторони позивача є узагальнена та не містить реальних доказових обставин, які б вказували на підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed