Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу із відповідачем [PERSON] . В обгрунтування позову зазначила, що 11 липня 2017 вона уклала шлюб з відповідачем, у якому народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалося відсутність взаєморозуміння та повної психологічної несумісності характерів, різні погляди на життя. Тривалий час вони сімейно-шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, відтак вважає, що їх шлюб є формальністю і відновленим бути не може. У судове засідання позивачка [PERSON] не з?явилася. Подала заяву, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, а розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Його представник адвокат Сливінський О.В. подав заяву, у якій вказав, що відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі, просив справу слухати за відсутності сторони відповідача. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняття визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши матеріали справи, взявши до уваги позицію позивачки щодо вирішення справи, взявши до уваги заяву відповідача про визнання позову, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких підстав: Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.З ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.З ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив такі факти: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб 11 липня 2017 року, зареєстрований Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №86, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08 лютого 2018 року. У шлюбі сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що доводиться свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30 липня 2019 року. Відповідно до ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для цього законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Як вбачається із поданої суду заяви, відповідач позовні вимоги визнав. У суду не виникло обґрунтованого сумніву, як щодо достовірності обставин, визнаних стороною відповідача, так і щодо добровільності їх визнання і таке визнання знайшло своє відображення у заяві сторони відповідача по суті справи. Отже, суд вважає, що вказане визнання позову у цій справі не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та законних інтересів ні сторін по справі, ні інших осіб, а тому з вказаних підстав позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Із врахуванням обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, суд встановив, що сторони сімейних відносин не підтримують, їх шлюб розпався і відновленим бути не може, перебування у шлюбі носить формальний характер, сторони взаємно не бажають перебувати у шлюбі. А тому, суд прийшов до висновку, що сім`я сторін по справі розпалася, зберегти її неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивачки, так і відповідача, що має істотне значення, а тому, з огляду на засади добровільності шлюбу, позов підлягає до задоволення. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з того, що відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решту 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, стягнути з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved