Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

03 жовтня 2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Папуга Олексій Валерійович звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Марганецької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що [PERSON] з червня 2011 року та по теперішній час проживає у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У цьому ж будинку Позивачка і зареєстрована, що копією паспорта. Приблизно у листопаді 2010 року Позивачка домовилася з гр. [PERSON] про купівлю у неї будинку з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, оформити належним чином договір-купівлі продажу зазначеного будинку із земельною ділянкою площею 0,0497 га, кадастровий номер якої 1211300000:01:014:0164, на якій він знаходиться, на той час було не можливо, так як [PERSON] займалася оформленням відповідних документів на майно, так як вона отримала його у спадок, після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому [PERSON] , у той час постійно проживала в Російській Федерації, і перебувала нетривалий проміжок часу у м. Марганець, з метою належного оформлення своїх прав на спадкове майно. В цей же час, Позивачка передала гр. [PERSON] , грошові кошти у розмірі 20 000 (двадцять тисяч гривень), що складало на той час 2 100 (дві тисячі сто) американських доларів у валютному еквіваленті, в рахунок фактичної сплати за будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Натомість, з метою надання можливості законного користування та обслуговування Будинку, до моменту належного оформлення договору купівлі-продажу, гр. [PERSON] передала Позивачці ключі від Будинку та державний Акт на право власності на прибудинкову земельну ділянку серії ЯЕ №470055. Згодом засобом поштового зв`язку [PERSON] , з території Російської Федерації надіслала Позивачці, оригінал Свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі за №1779 від 16.11.2010р., Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №25335514 від 16.11.2010р., Витяг про державну реєстрацію прав ДОКП «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» №28319979 від 10.12.2010р., Технічний паспорт на Будинок від 06.12.2010р., нотаріально посвідчену довіреність на право відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розписку від 23.06.2011р. про отримання грошових коштів від Позивачки. Додатково, в телефонному режимі [PERSON] пообіцяла Позивачці, що під час свого наступного приїзду до м. Марганець, у належному порядку укладе угоду про відчуження (продаж) Будинку. Однак, з того часу до моменту повномасштабного військового вторгнення Російської Федерації гр. [PERSON] до м. Марганець так і не приїздила, але зв`язок підтримувала. Після 23.02.2022 року Позивачка втратила зв`язок з гр. [PERSON] [PERSON] , у період з 2010 року по теперішній час жодного дня у вказаному житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних платежів, здійсненні поточних ремонтів, не цікавилась станом будинку та взагалі не з`являлась в даному будинку. Останнє відоме місце її реєстрації - [ADDRESS] . Окремо, зазначено, що гр. [PERSON] є громадянкою Росії. (ксерокопія паспорту додається). Позивачка за час свого самостійного проживання у даному будинку, починаючи з 2010 року уклала відповідні договори з енерго та водопостачальними компаніями, вчасно оплачує всі комунальні послуги. Облаштувала Будинок новими дверима та вікнами - тобто продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж 10 років. Також Позивачкою було проведені ремонтні роботи в будинку, проведено у будинок інтернет, встановлені лічильники на газ та воду, та взагалі відноситься до будинку як до власного. Крім цього, підтвердження постійного та безперервного користування будинком є: Договір №0417038 про користування електричною енергією укладений Позивачкою з ПАТ «ДТЕК «Дніпрообленерго» з 20.08.2013 року; Договір №6-7-36 від 02.07.2015р., укладений позивачкою з КП «Марганецьке УВКГ»; Довідка голови квартального комітету №17 від 11.09.2025р; Відмітка в паспорті Позивачки про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] від 25.03.2011р. Таким чином Позивачка відкрито, добросовісно та безперервно володіє житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , несу тягар його утримання в повному обсязі, у період з початку 2011 року та по теперішній час. На підставі викладеного, просить суд визнати за [PERSON] право власності на будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку (позначений на плані під літ.А) загальною площею 48 м2, житловою площею 33,6 м2; літньої кухні (позначена на плані під літ.Б), сараю (позначений на плані під літ.В), погреба (позначений на плані під літ.Г) та споруди 1-2, за набувальною давністю. 21 жовтня 2025 року представником відповідача надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки: відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 28319979 власником з 10.12.2010 року значиться [PERSON] (прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] ) частка ціла. Однак, визначаючись з колом відповідачів Позивачка не вжила заходів для їх встановлення та адресувала позовні вимоги до Марганецької міської ради, яка не є належним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав аналогічні пояснення, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, акцентуючи увагу на тому, що Марганецька міська рада не є належним відповідачем по справі, оскільки у спірного майна є власник, право власності якого зареєстровано у передбаченому законом порядку. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За усною домовленістю позивач [PERSON] за 20 000 (двадцять тисяч гривень), що складало на той час 2 100 (дві тисячі сто) доларів США придбала у [PERSON] належне їй домоволодіння [ADDRESS] , про що між ними була складена відповідна письмова розписка, у зв`язку з чим вона засилилась до будинку, зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою та з того моменту по теперішній час продовжує постійно проживати у спірному домоволодінні. Засобом поштового зв`язку [PERSON] , з території Російської Федерації надіслала Позивачці, оригінал Свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі за №1779 від 16.11.2010р., Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №25335514 від 16.11.2010р., Витяг про державну реєстрацію прав ДОКП «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» №28319979 від 10.12.2010р., Технічний паспорт на Будинок від 06.12.2010р., нотаріально посвідчену довіреність на право відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розписку від 23.06.2011 про отримання грошових коштів від Позивачки. Тобто позивач мала право та можливість у передбаченому законом порядку зареєструвати за собою право власності на спірне майно, однак з невідомих суду причин цього не зробила, нотаріально посвідчена довіреність на право відчуження житлового будинку втратила свою чинність зі спливом часу. Власник спірного майна проживає на території Російської Федерації, а тому позивач позбавлена можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу спірного домоволодіння. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Ухилення від нотаріального посвідчення, навіть через відсутність коштів, саме по собі не робить недійсний договір дійсним або не створює підстав для набуття права власності за давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи викладене, суд вважає позовну вимогу [PERSON] необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 28319979 власником спірного майна з 10.12.2010 року значиться [PERSON] (прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] ) частка ціла. Визначаючись з колом відповідачів Позивачка та її представник не вжили заходів для їх встановлення та адресувала позовні вимоги до Марганецької міської ради, яка не є належним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 07.05.2025 по справі №761/2397/21: «Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові». Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позову - на позивача. Оскільки, позивачу [PERSON] відмовлено в позові, понесені нею судові витрати залишаються за її рахунок.

Outcome: dismissed