Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовує тим, що « [INFO] у с. Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого входить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП с. Мізяківські Хутори, розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало померлому [PERSON] відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВИ №0448090 від 11.11.1997, виданого на підставі рішення Вінницької районної державної адміністрації від 27.06.1997 №328; право на майновий пай члена СТОВ «Мізяківські Хутори», а саме: на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Мізяківські Хутори» с. Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників, згідно з яким частка [PERSON] визначена у розмірі 692 грн, що належало померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ІІІ №007087 від 14.09.2001; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За життя померлий заповіт щодо розпорядження належного йому майна не склав, а у випадку відсутності заповіту спадкування відбувається за законом. З огляду на це в межах шестимісячного строку до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняти спадщину звернулися [PERSON] та [PERSON] . Однак свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно в нотаріальній конторі їм не видали, оскільки були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно та відсутні документи, які підтверджують їх родинні відносини зі спадкодавцем. З огляду на це [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин. У подальшому [PERSON] спільно з [PERSON] звернулися до Мізяківсько-Хутірської сільської ради з письмовою заявою про надання рішення виконавчого комітету про визнання за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на житловий будинок по 1/3 частці за кожним із них. За результатами розгляду вищезазначеної заяви на наступний день 23.06.2008 виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області було винесено рішення №87 «Про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями», зі змісту якого вбачається, що виконавчий комітет розглянув заяву та вирішив: «на підставі запису в погосподарській книзі визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований у [ADDRESS] , на ім?я: 1/3 [PERSON] , 1/3 [PERSON] , 1/3 [PERSON] ». Паралельно із вчиненими діями [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту володіння, користування та розпорядження 1/3 частки будинковолодіння спадкодавцем та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, тому 19.09.2008 Вінницьким районним судом Вінницької області винесено рішення у справі №2-1392/08, яким позовну заяву задоволено в повному обсязі, встановлено факт володіння, користування та розпорядження 1/3 часткою будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] за життя [PERSON] , який помер [INFO] в селі Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП с. Мізяківські Хутори, розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало померлому [PERSON] відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0448090 від 11.11.1997, виданого на підставі рішення Вінницької районної державної адміністрації від 27.06.1997; майновий пай, а саме: право на пайовий фонд майна СТОВ «Мізяківські Хутори» с. Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області в розмірі 692 грн, що належало померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ III №007087 від 14.09.2001. Згодом 30.10.2008 на підставі рішення №87 від 23.06.2008 [PERSON] та [PERSON] було видане свідоцтво на право спільної часткової власності по 1/3 за кожним. Крім того, з урахуванням отриманого свідоцтва №87 від 23.06.2008 та рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2008 у справі №2-1392/08 [PERSON] набула права власності на 2/3 частки житлового будинку. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на 2/3 частки житлового будинку, з огляду на що в межах шестимісячного строку [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до Вінницької районної державної нотаріальної контори та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 2/3 частки житлового будинку. 21.09.2012 [PERSON] (продавець) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку та на підставі свідоцтва про право власності на 1/3 частки житлового будинку уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , зі змісту якого убачається, що продавець передає у власність, а покупець приймає у власність 100% житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . З рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01.08.2016 у справі №128/2213/16-и убачається, що [PERSON] є племінницею померлого [INFO] [PERSON] , який був її рідним дядьком по батькові [PERSON] . Після встановлення факту родинних відносин позивач подала апеляційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2008 у справі №2-1392/08 та просила суд скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити. В ході розгляду справи колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а тому 09.11.2016 Апеляційним судом Вінницької області вищевказане рішення було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Отже, з вищезазначеного слідує, що [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2016 вважається такою, що право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] не набула. Крім того, у рішенні Вінницького районного суду від 20.05.2008, яким встановлено факт, що [PERSON] дійсно проживала однією сім?єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] та після його смерті прийняла спадщину, зазначено, що інших спадкоємців першої, другої та третьої черги за законом після смерті [PERSON] немає. Однак [PERSON] є спадкоємицею другої черги за законом. Разом з цим, [PERSON] є спадкоємицею четвертої черги за законом. Тому право на прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] у [PERSON] не виникло, оскільки остання є спадкоємицею четвертої черги. Таким чином, єдиною спадкоємицею майна після смерті [PERSON] залишилась позивач, але, враховуючи те, що були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, то остання свідоцтво про право на спадщину не отримала. З огляду на це позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом та 28.12.2016 Вінницьким районним судом Вінницької області у справі №128/4046/16-4 було винесено рішення про задоволення позову та визнано за [PERSON] право в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП с. Мізяківські Хутори, розміром 1,5l в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), та на майновий пай члена СТОВ «Мізяківські Хутори». На підставі вищевказаного рішення позивач зареєструвала право власності на земельну ділянку. Однак визнати право власності на житловий будинок позивач в судовому порядку не могла, з огляду на те, що станом на 2016-2017 роки було чинне рішення №87 «Про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями» від 23.06.2008; чинне свідоцтво про право власності на житловий будинок серії [NUMBER] від 30.10.2008 на ім?я [PERSON] та [PERSON] ; чинне свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] ; чинний договір купівлі-продажу від 12.09.2012; чинне рішення №25236763 від 08.10.2012 про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . З огляду на це позивач звернулася до суду з позовною заявою про скасування рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. А тому 06.07.2018 рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі №128/629/17 позовні вимоги було задоволено та скасовано рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23.06.2008 про визнання права власності на житловий будинок та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.10.2008 серії [NUMBER] . У подальшому також звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі чого 05.12.2019 Вінницький районний суд Вінницької області ухвалив рішення про задоволення позовної заяви та визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Отже, на підставі вищезазначеного, продаж житлового будинку [PERSON] було вчинено без жодних на те підстав. Тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 21.09.2012, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.09.2012 приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О., зареєстрований в реєстрі за №721 в книзі №4; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на користь спадкоємця [PERSON] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ». Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 28.02.2025 позовну заяву [PERSON] залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків. Представник позивача [PERSON] адвокат Грушко Ж.В. подала до суду заяву про усунення недоліків. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 17.03.2025 відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання. 08.04.2025 приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Дробаха В.О. подав письмові пояснення, які мотивовані тим, що «21.09.2012 ним був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим №1226 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, дублікат якого виданий виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 21.05.2012 взамін втраченого Свідоцтва про право власності від 30.10.2008, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 24.05.2012, номер запису 721 в книзі №4, та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Рибаченко Г.Д. 03.05.2012 за реєстровим №3-288, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» 24.05.2012, номер запису 721 в книзі №4. Вказані документи були зареєстровані в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який вело Комунальне підприємство «Вінницьке обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» і яке під час реєстрації права власності здійснювало контроль за відповідністю вимогам чинного законодавства України поданих для реєстрації документів. З цього ж реєстру для вчинення нотаріальної дії нотаріусу був наданий витяг, який підтвердив дійсність правовстановлюючих документів. Відповідно до вищевказаних документів, власником житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , був [PERSON] . Право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25236763. Витяги з реєстрів не показали наявність арештів чи заборон на майно відчужувача, перебування майна в податковій заставі. Розрахунок за придбаний житловий будинок був проведений до підписання цього договору, сторони ознайомилися особисто з проектом договору, підписали його, покупець отримав оригінальний примірник договору купівлі-продажу житлового будинку. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду». 15.04.2025 сторона відповідача [PERSON] подала клопотання про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на позовну заяву, а також відзив на позовну заяву. 20.05.2025 представник відповідача Стрижавської селищної ради Форостяна О.М. подала письмову заяву, яка обґрунтована тим, що «позовні вимоги Стрижавська селищна рада не визнає та просить у задоволенні позову відмовити. Житловий будинок на момент відкриття спадщини станом на 07.01.2008 не належав померлому [PERSON] на праві власності. Статус спадкоємця позивач [PERSON] набула тільки на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01.08.2016. При посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку нотаріусом були дотримані вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій та шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було отримано відповідні витяги про відсутність арештів/заборон. Законні права позивача [PERSON] не були порушені вищевказаним правочином, оскільки вона не була спадкоємцем тієї черги, яка була залучена до спадкування. [PERSON] набула право власності на спірний будинок за оплатним договором. Відповідач не знала і не могла знати про будь-які права позивача щодо спірного будинку. З моменту набуття житлового будинку від позивача жодних заперечень щодо права власності відповідача не надходило, тому володіння спірним будинком здійснювалося нею добросовісно. Позивач дізналася про набуття відповідачем права власності на спірний будинок лише в 2016 році. Тобто з моменту, коли у позивача виник обов`язок отримати свідоцтво про право на спадщину, минуло вісім років. Тому позивачем пропущено строк позовної давності». Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 20.05.2025 залишив без задоволення клопотання сторони відповідача [PERSON] про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на позовну заяву; відзив відповідача [PERSON] повернув без розгляду. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 20.05.2025 задовольнив клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Грушко Ж.В. та витребував у приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Дробахи В.О. належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №721 в книзі №4, який було укладено 21.09.2012 між [PERSON] та [PERSON] ; витребував з Вінницької районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . 29.05.2025 на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2025 з Вінницької районної державної нотаріальної контори подано копію спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . 02.06.2025 на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 20.05.2025 приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Дробаха В.О. подав належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №721 в книзі №4, який було укладено 21.09.2012 між [PERSON] та [PERSON] . Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 21.08.2025 закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті. У судовому засіданні 07.10.2025 [PERSON] суду зазначила, що [INFO] помер її дядько по батьковій лінії [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на пай, право на майновий пай члена СТОВ «Мізяківські Хутори» та на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Заповіту дядько не склав, тому вона та [PERSON] прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріуса із заявою, але свідоцтво про право на спадщину не було видано, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Згодом [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту та рішенням суду встановлено, що остання проживала однією сім?єю без реєстрації шлюбу з її дядьком. 22.06.2008 [PERSON] та її син [PERSON] звернулись до сільської ради з заявою про визнання за ними та її дядьком по 1/3 частці житлового будинку, який є предметом цього позову. На наступний день 23.06.2008 виконком сільської ради видав відповідне рішення про визнання за [PERSON] , [PERSON] та її дядьком права власності на житловий будинок (по 1/3 частці за кожним). Рішенням суду від 19.09.2008 (справа №2-1392/08) за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування (після смерті її дядька) на 1/3 частку будинку [ADDRESS] , на пай та на майновий пай, а саме: право на пайовий фонд. На підставі цього рішення [PERSON] набула право власності на 2/3 частки будинку [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, до спадкового майна померлої входило 2/3 частки будинку [ADDRESS] . Заповіту остання не склала, тому її син [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 21.09.2009 [PERSON] було видано свідоцтво про права на спадщину за законом після смерті його матері на 2/3 частки будинку [ADDRESS] . З огляду на це [PERSON] став одноосібним власником такого будинку. 21.09.2012 [PERSON] продав спірний будинок [PERSON] . Про своє порушене спадкове право вона дізналась лише на початку 2016 року, у зв?язку з чим розпочала процедуру оскарження рішень в судовому порядку. Так, рішенням суду від 01.08.2016 (справа №128/2213/16) встановлено факт родинних відносин, а саме: встановлено факт, що вона є племінницею померлого [PERSON] , який був її рідним дядьком по батьковій лінії. Після цього вона звернулась до апеляційного суду та оскаржила рішення Вінницького районного суду (справа №2-1392/08), яким було визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно її дядька. 09.11.2016 Апеляційний суд Вінницької області скасував рішення першої інстанції і в задоволенні позову [PERSON] відмовив. Отже, на підставі такого рішення Апеляційного суду Вінницької області [PERSON] не набула право власності на спадкове майно після смерті її дядька. Разом з цим, вона як племінниця [PERSON] за правом представлення є спадкоємицею другої черги за законом, а [PERSON] була спадкоємицею четвертої черги, а тому в силу закону [PERSON] не набула право власності на спадкове майно після смерті її дядька. Потім вона звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування законом та рішенням Вінницького районного суду від 28.12.2016 (справа №128/4046/16) її позов задоволено, визнано за нею право власності в порядку спадкування за законом на пай та майновий пай члена СТОВ «Мізяківські Хутори». Однак визнати право власності на житловий будинок вона не змогла, оскільки було чинне рішення виконкому №87 про визнання за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на житловий будинок, чинне свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] , видане на ім?я [PERSON] та [PERSON] , чинне свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] після смерті [PERSON] , чинний договір купівлі-продажу, відповідно до якого новим власником будинку [ADDRESS] , чинне рішення про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] . З огляду на ці обставини вона розпочала процедуру оскаржень вказаних правовстановлюючих документів. Так, 06.07.2018 рішенням Вінницького районного суду (справа №128/629/17) скасовано рішення виконкому №87 про визнання за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на житловий будинок та скасовано свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] , видане на ім?я [PERSON] та [PERSON] . 05.12.2019 рішенням Вінницького районного суду визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] після смерті [PERSON] , на 2/3 частки будинку [ADDRESS] . А тому, на підставі цих рішень, [PERSON] втратив статус одноосібного власника будинку [ADDRESS] , оскільки усі правовстановлюючі документи були скасовані в судовому порядку. Отже, [PERSON] не мав права здійснювати відчуження будинку [ADDRESS] , що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. З огляду на це, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Крім того, просить вирішити питання розподілу судових витрат. Представник позивача [PERSON] адвокат Грушко Ж.В. у судовому засіданні 07.10.2025 суду зазначила, що вони не заперечують, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного житлового будинку. На підставі рішень судів, позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна після смерті [PERSON] , також встановлено наявність у позивача права на спадкування після смерті її дядька. Житловий будинок вибув з власності поза волею [PERSON] , оскільки будь-яких договірних відносин між позивачем та теперішньою власницею будинку не виникало, зобов`язань між ними також не існувало. Відчужувачем спірного будинку був [PERSON] , право власності на житловий будинок якого було скасовано у судовому порядку. Просять визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, оскільки особа, яка його відчужувала, не мала на те відповідної правової підстави. [PERSON] спірний житловий будинок набула у власність за відплатним договором. Сукупність зазначених обставин дає підстави вважати, що відповідач є добросовісним набувачем, а позов ґрунтується на ч. 1 ст. 388 ЦК України. Вимоги про скасування державної реєстрації та визнання недійсним договору купівлі-продажу є похідними вимогами. У разі задоволення позову у відповідача виникає можливість стягнути відповідні кошти, які вона витратила на спірний житловий будинок, з особи, яка була продавцем цього будинку. Строк позовної давності ними пропущений не був, оскільки такий строк відраховується не з моменту смерті [PERSON] , а з моменту, коли [PERSON] дізналася про порушення свого права, після чого вона почала звертатися до суду для оскарження відповідних правовстановлюючих документів. Здійснення правомірних дій щодо укладення відповідного договору купівлі-продажу не спростовують факту незаконного вибуття цього житлового будинку із власності [PERSON] . Тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ланге С.Ю. у судовому засіданні 07.10.2025 суду зазначив, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем безпідставно в одній позовній заяві об`єднано різні позовні вимоги. Правовим наслідком визнання договору недійсним є застосування двосторонньої реституції, тобто задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2012, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , призведе до повернення спірного будинку у власність [PERSON] із відшкодуванням [PERSON] сплаченої за договором суми. В свою чергу, поновлення права власності [PERSON] спростовує твердження позивача про належність спірного будинку саме їй. Отже, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спрямована на захист права [PERSON] , а не позивача у справі, що свідчить про відсутність її порушеного права. Скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірний будинок є похідною вимогою від визнання договору недійсним і не підлягає задоволенню з цих підстав також. Прийняттям спадщини позивач набула на неї право ще в 2008 році. Позивач, добросовісно здійснюючи своє цивільне право на отримання спадщини, була зобов?язана його зареєструвати у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність певних документів, необхідних для оформлення і державної реєстрації спадщини, не позбавляло позивача права на встановлення в судовому порядку факту родинних відносин з спадкодавцем, визнання права власності на майно в порядку спадкування. Проте до 2016 року позивач не вчиняла жодних дій задля оформлення своїх спадкових справ, що свідчить про відсутність у неї тривалого часу інтересу до житлового будинку. Окремої уваги заслуговує твердження позивача про те, що про оформлення спірного будинку на [PERSON] та [PERSON] вона дізналася лише на початку 2016 року. При цьому покійна [PERSON] та [PERSON] постійно проживали у спірному будинку, а відтак позивач не була позбавлена можливості дізнатися про перебування зазначеного будинку у володінні інших осіб. В свою чергу відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Вона набула право власності на спірний будинок на підставі оплатного договору від 21.09.2012, на момент нотаріального посвідчення договору він був вільний від прав інших осіб, тому відповідач не знала і не могла знати про будь-які права позивача щодо спірного будинку. Позбавлення її права власності шляхом віндикації покладатиме на неї надмірний та непропорційний тягар. Наполягають на застосуванні строку позовної давності. Не заперечують права [PERSON] на прийняття спадщини після смерті її дядька. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 07.10.2025 підтримала свого представника адвоката Ланге С.Ю. Суду зазначила, що з [PERSON] при купівлі спірного будинку знайома не була, продаж будинку здійснював [PERSON] . Після купівлі будинку у 2012 році [PERSON] жодного разу туди не приїздила. 04.11.2025 представник позивача [PERSON] адвокат Грушко Ж.В. подала додаткові письмові пояснення, у яких зазначила практику Верховного Суду з аналогічних правовідносин. 18.11.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Ланге С.Ю. подав додаткові письмові пояснення у справі, у яких виклав аналогічну позицію, зазначену ним у вступному слові. 19.11.2025 представник позивача [PERSON] адвокат Непийвода К.В. подала письмовий виступ у судових дебатах, який мотивований тим, що «позивач є спадкоємцем другої черги за законом, що підтверджено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.08.2016 у справі №128/2213/16-ц, яким встановлено факт родинних відносин, а саме встановлено, що позивач є племінницею [PERSON] , який був її рідним дядьком по батькові [PERSON] . Позивач подала заяву про прийняття спадщини у межах строку, передбаченого ЦК України, що свідчить про належне прийняття спадщини відповідно до ст. 1268 ЦК України. Особа, яка до моменту оскарження позивачів правочинів, оформила спадкові права [PERSON] належала до четвертої черги спадкування та не могла набути права на спадщину в силу прямої дії ст. 1258 ЦК України. Рішення, на підставі якого [PERSON] набула право власності в порядку спадкування законом після смерті [PERSON] , скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2016 (справа №2-1392/08). Отже, [PERSON] права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом не набула. Таким чином, єдиним законним спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач. Усі правовстановлюючі документи, що слугували підставою для оформлення права власності [PERSON] і в подальшому [PERSON] , скасовані у судовому порядку, зокрема рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради №87 від 23.06.2008 та свідоцтво про право власності від 30.10.2008, видане на ім?я [PERSON] та [PERSON] скасовано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06.07.2018 у справі № 128/629/17; свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.05.2012, видане на ім?я [PERSON] на 2/3 частки спірного житлового будинку, за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05.12.2019 (справа №128/3114/18) визнано недійсним. Таким чином, [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу з відповідачем [PERSON] (21.09.2012) не мав права власності на відчужуване майно, що, своєю чергою, свідчить про те, що [PERSON] не був наділений правом розпоряджатись спірним будинком. Укладений договір суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки зміст оспорюваного правочину суперечить інтересам позивача, а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, що пізніше скасоване, вважається таким, що вибуло поза волею власника. Отже, спірний житловий будинок, власником якого наразі є [PERSON] , вибуло з володіння позивача на підставі правочину, згідно з яким продавець не був наділений правом розпоряджатись таким майном. А тому витребування житлового будинку із незаконного володіння відповідача [PERSON] (як від добросовісного набувача) є належним способом захисту та забезпечить відновлення порушеного права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто усе майно, яке належало покійному [PERSON] з моменту його смерті [INFO] , належить єдиному спадкоємцю за законом після його смерті позивачу. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця прав на спадщину. Окрім того, законодавець не встановлює жодних строків для оформлення прав на спадщину. Таким чином, неотримання свідоцтва про право на спадщину не позбавляє позивача права на спадщину, оскільки отримання свідоцтва є виключно правом спадкоємця. Окрім того, внаслідок недобросовісних дій [PERSON] та [PERSON] , що полягали в заволодінні майном позивача та продажем такого майна [PERSON] , унеможливили видачі свідоцтва на право на спадщину на спірний житловий будинок та відповідно подальшої реєстрації житлового будинку за нею. А тому доводи [PERSON] про те, що до 2016 року позивач не вчиняла жодних дій задля оформлення спадкових прав та відсутність у позивача протягом тривалого часу інтересу до житлового будинку не заслуговують на увагу та не мають жодного законодавчого підґрунтя. Проживання чи реєстрація в спірному житловому будинку інших осіб не є підставою для позбавлення права на майно позивача та не може стати законною підставою для продажу такого будинку користувачами без згоди поза волею власника. Позов подано в межах строку позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу спірного майна укладено у 2012 році, тому в період 2008-2011 років порушення прав позивача шляхом відчуження будинку не існувало, що об`єктивно пояснює відсутність підстав для звернення до суду після відкриття спадщини. У справі № 128/629/17 суд уже встановив, що позивач не була повідомлена про рішення Мізяківсько-Хутірської сільської ради та про видачу свідоцтва про право власності, які видані поза її волею. Відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, попри доводи відповідача щодо початку її перебігу з 2008 року. Позивач дізналася про незаконне відчуження будинку лише у 2018 році та одразу звернулася до суду. У листопаді 2018 року вона подала позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, який було задоволено 05.12.2019. Тому перебіг строку позовної давності слід рахувати саме з 2018 року. Крім того, з урахуванням пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень України, починаючи з 12.03.2020, перебіг загального строку позовної давності продовжився до 30.01.2024, а з 30.01.2024 зупинився до закінчення дії воєнного стану в Україні. Отже, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності відповідача та визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок є похідними від основної вимоги про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння. Задоволення вимоги про витребування майна зумовлює необхідність скасування правочину, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності відповідача, та відновлення первісного правового стану визнання за позивачем права власності на спірне майно. Отже, обраний позивачем спосіб захисту є належним, ефективним та співмірним із характером порушеного права. Застосування саме цього способу захисту забезпечує відновлення порушеного права власності, усунення наслідків незаконного відчуження майна та відновлення попереднього правового стану. Тому просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат». 22.01.2026 представник відповідача [PERSON] адвокат Ланге С.Ю. подав письмову промову в судових дебатах, яка мотивована тим, що «статус позивача як спадкоємця жодним чином не заперечується відповідачем. Однак її права не є абсолютними. Відповідач, придбавши спірне майно за оплатним договором, є добросовісним набувачем. Станом на дату укладення договору купівлі-продажу право власності продавця на спірний будинок було належним чином зареєстроване, а тому відповідач придбала майно з необхідною обачністю. Задоволення позовної вимоги про витребування у відповідача спірного будинку не відповідатиме «принципу пропорційності», оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар, попри те, що відповідач добросовісно набула право власності. При укладенні та нотаріальному посвідченні договору було перевірено як відсутність прав інших осіб на будинок, так і відсутність будь-яких заборон та обтяжень. Тому відповідач не знала про будь-які права позивача щодо спірного будинку. З моменту набуття житлового будинку від позивача жодних заперечень щодо права власності відповідача не надходило, тому володіння спірним будинком нею здійснювалося добросовісно. У даній справі сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу є [PERSON] та [PERSON] . Двостороння реституція, як наслідок визнання договору недійсним, призведе до повернення спірного будинку саме [PERSON] . При цьому позов не містить обгрунтування, яким чином повернення спірного будинку [PERSON] призведе до поновлення прав позивача. З часу відкриття спадщини (тобто з 07.01.2008) у позивача виникло право на спадкове майно. Проте лише в 2016 році вона розпочала вживати заходи для оформлення спадщини. І з моменту смерті спадкодавця, і станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у спірному житловому будинку проживали [PERSON] та [PERSON] , а тому позивач не була позбавлена можливості дізнатися правовий режим спірного будинку. Відсутність інтересу до спадщини протягом щонайменше 8 років свідчить про невиконання позивачем свого обов`язку знати про свій майновий стан. Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено і відповідне клопотання про його поновлення також не заявлено. З урахуванням спливу 01.07.2011 строку позовної давності позов не може бути задоволеним також і з цієї підстави. Тому просить відмовити у задоволенні позову». У судове засідання 17.02.2026 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце продовження судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] адвокат Грушко Ж.В. попередньо подала до суду заяву, у якій просить розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ланге С.Ю. попередньо подав до суду заяву, у якій просить судові дебати проводити за відсутності відповідача [PERSON] , позов не визнають у повному обсязі. Представник відповідача Стрижавської селищної ради Форостяна О.М. попередньо подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без участі представника селищної ради. Відповідач [PERSON] у судове засідання 17.02.2026 та в попередні судові засідання, а також у підготовче засідання жодного разу не з`являвся без повідомлення причин, хоч кожного разу повідомлявся за адресою зареєстрованого місця проживання, а також шляхом опублікування оголошення про його виклик до суду на офіційному вебсайті судової влади України, будь-які заяви чи клопотання до суду не подавав. Третя особа приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Дробаха В.О. попередньо подав до суду заяву, у якій просить справу розглядати за його відсутності. У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Будь-які інші заяви чи клопотання учасники справи до суду не подавали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 17.02.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] . З копії спадкової справи №146/2008 до майна померлого [INFO] [PERSON] убачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] у межах шестимісячного строку звернулися [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 33-41). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, в тому числі і житловий будинок, розташований у [ADDRESS] . У договорі купівлі-продажу житлового будинку №1226 від 21.09.2012 зазначено, що [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) склали цей договір про таке: продавець продав, а покупець купив цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , і знаходиться на присадибній земельній ділянці площею 0,1826 га; цей житловий будинок належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, дублікат якого виданий виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 21 травня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05 квітня 2012 року за №27, взамін втраченого Свідоцтва про право власності від 30 жовтня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23 червня 2008 року за №87, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» 24 травня 2012 року за реєстровим №25236763, номер запису 721 в книзі 4, та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 03 травня 2012 року за реєстровим №3-288, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 24 травня 2012 року за реєстраційним номером: 25236763, номер запису 721 в книзі 4; продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 119000,00 грн, які покупець передав продавцю повністю до підписання цього договору, що підтверджується копією такого договору (т. 2 а.с. 43-45). Згідно з копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №197551928 від 24.01.2020, житловий будинок з господарськими будівлями, розташований у [ADDRESS] , на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1226 від 21.09.2012 (т. 1 а.с. 21). Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 19.09.2008 (справа № 2-1392/08) ухвалив «Позов [PERSON] задовольнити. Встановити факт володіння та розпорядження 1/3 часткою будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] за життя [PERSON] , який помер [INFO] в селі Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області. Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] , який згідно з відомостями, викладеними у технічному паспорті КП «ВООБТі» від 14.05.2008 складається з: житлового будинку під літерою «А»; прибудови під літерою «а»; веранди під літерою «а1»; погріба з шиєю під літерою «п/а»; ганку, ганку, сараю під літерою «Б»; сараю під літерою «В», сараю під літерою «б1», вигрібної ями №1, криниця №2, хвіртки №3, хвіртки №4, огорожі №5, що належав [PERSON] , який помер [INFO] в селі Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області. Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на: земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП села Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та належав померлому [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0448098 від 11.11.1997; майновий пай, а саме: право на пайовий фонд майна СТОВ «Мізяківські Хутори» с. Мізяківські Хутори Вінницького району Вінницької області в розмірі 692 грн, що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай серія ВІ III №007087 від 14 вересня 2001 року», що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 22-23). Апеляційний суд Вінницької області рішенням від 09.11.2016 (справа № 2-1392/2008) задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] ; рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2008 року скасував; ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) до Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області про встановлення факту володіння, користування та розпорядження 1/3 частки будинковолодіння спадкодавцем та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 25-27). Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 01.08.2016 (справа № 128/2213/16-ц) встановив факт, що [PERSON] , [INFO] , є племінницею померлого [INFO] [PERSON] , який був її рідним дядьком по батькові [PERSON] , що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 24). Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 28.12.2016 (справа № 128/4046/16-ц) ухвалив «Визнати за [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП с. Мізяківські Хутори, розміром 1,51 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало померлому [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0448098 від 11.11.1997 року, виданого на підставі рішення Вінницької районної державної адміністрації від 27.06.1997 року за №328. Визнати за [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на майновий пай члена СТОВ «Мізяківські Хутори», а саме: на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Мізяківські Хутори» с. Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий най, затвердженого зборами співвласників, згідно якого частка [PERSON] визначена в розмірі 692 грн, що належало померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ III №007087 від 14.09.2001 року», що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 28-29). Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 06.07.2018 (справа № 128/629/17) ухвалив «Скасувати рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23 червня 2008 року про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 жовтня 2008 року серії [NUMBER] , яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23 червня 2008 року на ім?я [PERSON] та [PERSON] . В задоволенні заяви Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області про застосування наслідків пропущення строку позовної давності відмовити», що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 30-34). Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 05.12.2019 (справа № 128/3114/18) визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане 03.05.2012 державним нотаріусом Рибаченко Г.Д. Вінницької районної державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією такого рішення (т. 1 а.с. 35-37). У відповіді Стрижавської селищної ради №2431/071 від 16.11.2021 на адвокатський запит зазначено, що відповідно до запису в погосподарській книзі за 2011-2015 роки, 21.09.2012 [PERSON] набула право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; в реєстрі територіальних громад Стрижавської територіальної громади за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи на сьогодні відсутні, що підтверджується копією такої відповіді (т. 1 а.с. 46). З копії відповіді Стрижавської селищної ради №03-17/84 від 08.01.2025 на запит Вінницького апеляційного суду убачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований один громадянин [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 54). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16). Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є Цивільний кодекс України. Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до вимог статей 1261-1265 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Згідно з ч. 3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкуванням за правом представлення це такий порядок набуття права на спадкування за законом, при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) (постанова Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 у справі № 643/1216/15-ц). У частинах першій та другій статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У частині першій статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У частині першій статті 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України). Отже, для оформлення спадкових прав після померлого необхідно звернутися до нотаріуса за місцем його проживання (реєстрації), оскільки відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Установлено, що після смерті [INFO] [PERSON] до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] . Сторона позивача вказує, що Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 20.05.2018 (справа № 2-0-51/2008) встановив факт, що [PERSON] дійсно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] у с. Мізяківські Хутори, Вінницького району Вінницької області. Тобто установлено та не заперечується сторонами у даній справі, що [PERSON] була спадкоємицею четвертої черги після смерті [INFO] [PERSON] . Водночас Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 01.08.2016 (справа № 128/2213/16-ц) встановив факт, що [PERSON] , [INFO] , є племінницею померлого [INFO] [PERSON] , який був її рідним дядьком по батькові [PERSON] . Батько [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . Отже, за правом представлення як дочка померлого [INFO] [PERSON] , який був братом [PERSON] , [PERSON] є спадкоємицею другої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] . У статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Отже, у даному випадку [PERSON] , будучи за правом представлення спадкоємицею другої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] , подавши у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, вважається такою, що спадщину прийняла. Водночас, враховуючи вказані обставини, а також вимоги статті 1258 ЦК України, у [PERSON] , яка являлася спадкоємицею четвертої черги, право на прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] не виникло. Вищенаведене дає підстави стверджувати, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті [INFO] [PERSON] , тому має право на спадкування всього належного йому майна, оскільки заповіту [PERSON] не складав. Реалізовуючи таке своє право, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на належне [PERSON] майно та за результатами розгляду справи Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 28.12.2016 (справа № 128/4046/16-ц) визнав за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право на земельну частку (пай) та право власності на майновий пай. Судом також установлено та сторонами під час розгляду даної справи не заперечувалося, що померлому [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] . Разом із тим, набути право власності на належний [PERSON] житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , [PERSON] позбавлена можливості, оскільки згідно з копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №197551928 від 24.01.2020, даний житловий будинок на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1226 від 21.09.2012. Крім того, перешкодою [PERSON] оформити у нотаріуса спадкові права на вищезазначений житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] є й те, що у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документа на житловий будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 (справа №2-7055/12) вказано, що «з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником майна, проте її права не визнаються іншої особою (особами). Стаття 392 ЦК України, у якій регламентується, зокрема, визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Так, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку №1226 від 21.09.2012, [PERSON] продав, а [PERSON] купила цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , який знаходиться на присадибній земельній ділянці площею 0,1826 га. У договорі зазначено, що цей житловий будинок належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, дублікат якого виданий виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 21 травня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05 квітня 2012 року за №27, взамін втраченого Свідоцтва про право власності від 30 жовтня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23 червня 2008 року за №87, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» 24 травня 2012 року за реєстровим №25236763, номер запису 721 в книзі 4, та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 03 травня 2012 року за реєстровим №3-288, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 24 травня 2012 року за реєстраційним номером: 25236763, номер запису 721 в книзі 4. Дізнавшись про порушення свого права на спадкування належного [PERSON] майна, [PERSON] розпочала процедуру оскарження документів, на підставі яких було вчинено вищевказаний договір купівлі-продажу житлового будинку №1226 від 21.09.2012. Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 06.07.2018 (справа № 128/629/17) скасував рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23.06.2008 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; скасував свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.10.2008 серії [NUMBER] , яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23.06.2008 на ім?я [PERSON] та [PERSON] . У подальшому Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 05.12.2019 (справа № 128/3114/18) визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане 03.05.2012 державним нотаріусом Рибаченко Г.Д. Вінницької районної державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, документи, на підставі яких [PERSON] належало право власності на житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] , у судовому порядку скасовані/визнані недійсними. За таких обставин [PERSON] не мав права розпоряджатись цим об`єктом нерухомого майна, зокрема відчужувати його у власність [PERSON] . Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Ефективним способом захисту прав спадкоємця, що прийняв спадщину, може бути визнання права власності на спадкове майно за відсутності правовстановлюючих документів на нього. Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23.07.2024 (справа № 204/8935/22), від 25.09.2024 (справа № 707/2877/22), від 03.01.2025 (справа № 754/7860/22), від 11.02.2025 (справа № 751/2484/22). У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Враховуючи, що [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем, у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , а відтак з часу відкриття спадщини має право володіння та користування спадковим майном, беручи до уваги, що отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріуса Балатюк Л.В. позбавлена можливості, оскільки у неї не зберігся оригінал правовстановлюючого документа на це майно, а також те, що на даний час право власності на житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] , зареєстроване за іншою особою, яка право [PERSON] на спірне нерухоме майно не визнає, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на даний житловий будинок. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача в разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі № 6-164цс12, постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справа № 754/11747/18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 (справа № 141/843/20) вказано, що «спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном». У пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 (справа № 488/5027/14-ц) зазначено, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Саме суд під час розгляду справи про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна повинен надати оцінку всім обставинам, який тим самим визначає: неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник; тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому в цієї особи відсутнє право власності, а отже, право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Суд, задовольняючи позов, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 (справа № 914/2350/18 (914/608/20)). Тому рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна підтверджує право власності на таке майно належного власника (позивача) і є підставою для державної реєстрації права власності на це майно за позивачем, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду, а також обставини даної справи, суд враховує, що у позивача [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , право володіння та користування спадковим майном житловим будинком, розташованим у [ADDRESS] , виникли з часу відкриття спадщини, що дає підстави стверджувати про наявність можливості у [PERSON] витребувати таке майно з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 (справа № 925/1351/19) вказано, що «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)». Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. При вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16). Установлено, що на час укладення 21.09.2012 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) договору купівлі-продажу житлового будинку №1226 було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які, з точки зору розумного спостерігача, можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. [PERSON] на час укладання такого договору не могла припускати чи передбачати те, що документи, на підставі яких [PERSON] належало право власності на цілий житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] , у судовому порядку будуть скасовані/визнані недійсними, а відтак і розуміти, що [PERSON] не має права розпоряджатись цим об`єктом нерухомого майна, зокрема відчужувати його у її власність. За таких обставин суд доходить висновку, що [PERSON] є добросовісним набувачем житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] . Поряд із цим слід зауважити, що виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці. Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. Як уже зазначалося, документи, на підставі яких [PERSON] набув право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований у [ADDRESS] , у судовому порядку скасовані/визнані недійсними, тому [PERSON] не міг розпоряджатися таким майном. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17). Установивши на підставі преюдиційних фактів незаконність вибуття із власності [PERSON] спірного нерухомого майна, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування нерухомого майна на користь позивача. В контексті оцінки добросовісності набувача спірного майна [PERSON] суд враховує таке. Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 (справа № 461/12525/15-ц), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16). У постанові від 27.11.2024 (справа № 204/8017/17) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна. Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме: відчуження спірного майна без волевиявлення власника [PERSON] , витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача [PERSON] є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. У цьому контексті також варто зауважити, що відповідач [PERSON] не вказувала про те, що вона проживає у спірному будинку, несе витрати на його утримання, спірний будинок є її єдиним житлом, беззаперечних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надала; місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за іншою адресою. Слід також вказати, що відповідач [PERSON] не позбавлена можливості на захист своїх прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України. Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 (справа № 6-2510цс15) та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07.11.2018 (справа № 488/6211/14-ц) та від 29.09.2019 (справа № 367/2022/15-ц). За вказаних обставин суд доходить висновку, що вимога позивача [PERSON] про витребування на її користь із чужого незаконного володіння [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованою, таке повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету, а тому позовну заяву у цій частині слід задовольнити. Поряд із цим позивач [PERSON] у позовній заяві просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 21.09.2012, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.09.2012 приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О., зареєстрований в реєстрі за №721 в книзі №4, а також скасувати запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 (справа № 496/1059/18) вказано, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому у постанові від 02.02.2021 (справа № 925/642/19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного від 01.10.2019 (справа № 911/2034/16), від 15.10.2019 (справа № 911/3749/17), від 19.11.2019 (справа № 911/3680/17), від 11.02.2020 (справа №922/614/19 2). Наведене виключає необхідність визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2012, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.09.2024 (справа № 922/2555/21). Крім того, слід враховувати, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі Закону, оскільки виконання судового рішення призведе до виникнення прогалини у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 (справа № 367/2022/15-ц) та від 09.11.2021 (справа № 466/8649/16-ц). Отже, враховуючи практику Верховного Суду, у разі звернення з віндикаційним позовом, заявлення інших вимог, зокрема щодо оспорювання договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним, оскільки є неефективним способом захисту. За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, а також про скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок слід залишити без задоволення. Щодо застосування строку позовної давності. Сторона відповідача [PERSON] під час розгляду даної справи неодноразово вказувала на пропуск позивачем [PERSON] строку позовної давності, а саме: що «з часу відкриття спадщини (тобто з 07.01.2008) у позивача виникло право на спадкове майно, проте лише в 2016 році вона розпочала вживати заходи для оформлення спадщини; відсутність інтересу до спадщини протягом щонайменше 8 років свідчить про невиконання позивачем свого обов`язку знати про свій майновий стан; поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено і відповідне клопотання про його поновлення також не заявлено; з урахуванням спливу 07.01.2011 строку позовної давності позов не може бути задоволеним також і з цієї підстави». Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається у статті 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові від 26.11.2019 (справа № 914/3224/16) Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Також у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 (справа № 711/802/17) та від 06.06.2018 (справа № 520/14722/16-ц), згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 (справа № 907/50/16) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Суд не погоджується з доводами сторони відповідача [PERSON] про те, що строк позовної давності у даному випадку сплив 07.01.2011. Договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 21.09.2012, тому в період з 2008 року до 2011 року порушення прав позивача [PERSON] шляхом відчуження спірного житлового будинку не існувало. Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 06.07.2018 (справа № 128/629/17) скасував рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23.06.2008 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; скасував свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.10.2008 серії [NUMBER] , яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №87 від 23.06.2008 на ім?я [PERSON] та [PERSON] . У справі № 128/629/17 судом установлено, що позивач не була повідомлена про рішення Мізяківсько-Хутірської сільської ради та про видачу свідоцтва про право власності, які видані поза її волею. Відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, попри доводи відповідача щодо початку її перебігу з 2008 року. Суд вважає доведеними доводи позивача [PERSON] , що про незаконне відчуження спірного будинку вона дізналася лише у 2018 році, про що, крім іншого, свідчить її звернення до суду для оскарження відповідних документів, які у подальшому зумовили виникнення права власності в іншої особи. Тому перебіг строку позовної давності слід рахувати саме з 2018 року. Натомість стороною відповідача не доведено, що позивач [PERSON] довідалася про порушення свого права на майно раніше. У постанові Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався. Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19», який набрав чинності 02.04.2020, продовжив позовну давність на період дії карантину. Також цей Закон доповнює розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У постановах Верховного Суду від 07.09.2022 (справа № 679/1136/21), від 20.04.2023 (справа № 728/1765/21), від 21.02.2024 (справа № 201/5016/21) зазначено, що «у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Отже, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX продовжено позовну давність на строк дії карантину, який закінчив свою дію з 01.07.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Крім цього, у період дії карантину в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк якого неодноразово продовжувався та триває на даний час. Закон України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнив розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У пункті 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, в редакції Закону України №3450-IX від 08.11.2023, визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Верховний Суд у постанові від 21.06.2023 (справа № 727/4133/22) дійшов висновку, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом у межах строків позовної давності. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Установлено, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з даною позовною заявою заявила чотири вимоги, дві з яких задоволено судом, та сплатила судовий збір у розмірі 6 807,20 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 3 403,60 грн слід стягнути з відповідачів на користь позивача у рівних частках. У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До закінчення судових дебатів стороною відповідача подано до суду докази понесення витрат на правничу допомогу. У стаття 59 Конституції України закріпила право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. 11 лютого 2025 року між адвокатом Грушко Жанною Вячеславівною та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами якого сторони погодились, що вартість однієї години роботи виконавця в робочий день складає 4 000,00 грн; у разі надання виконавцем правничої допомоги, на вимогу замовника, в неробочий час, то вартість однієї години роботи виконавця складає 8 000,00 грн. Згідно з актом №1 від 29.10.2025 здачі-приймання робіт (надання послуг) за договором б/н про надання правничої допомоги від 11.02.2025, адвокат Грушко Ж.В. та [PERSON] погодили, що загальна вартість робіт (послуг) становить 70 000,00 грн. Відповідно до копії квитанції від 29.10.2025, Балатюк Л.В. сплатила на користь [PERSON] кошти в сумі 70 000,00 грн. Отже, стороною позивача подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» указано, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на умови договору про надання правничої допомоги, виконані адвокатом роботи та надані послуги, беручи до уваги обставини даної справи, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати, понесені позивачем на правничу допомогу, в сумі 15 000,00 грн у рівних частках.

Outcome: partial