Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.04.2025 року було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем. За період шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що спільне подружнє життя з відповідачем фактично припинене. Між ними виникають постійні конфлікти на ґрунті фінансової нестабільності. Відповідач закладає особисті речі у ломбарди, що негативно впливає на матеріальний та психологічний стан сім`ї. Відповідач приховує офіційні та неофіційні доходи. Участь відповідача в утриманні дитини є несистематичною, нерегулярною та мінімальною. Вона відчуває постійний страх та психологічну напругу, проживання з відповідачем для неї є небезпечним у моральному та побутовому сенсі. Вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Просить розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем. Також позивачка покликається на те, щовідповідач матеріальної допомоги на дитину надає недостатньо, добровільно погодити суму щомісячних аліментів на дитину та її утримання неможливо, оскільки їхні думки різняться з цього питання. Фактичні витрати на оренду житла становлять увесь її дохід. Відтак, просить стягувати з [PERSON] в її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 12 000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а також стягувати з відповідача аліменти на її утримання, у розмірі 8 000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позовні вимоги визнає частково, зокрема, не заперечує проти задоволення позову про розірвання шлюбу. Розмір аліментів на утримання малолітнього [PERSON] вважає необґрунтованим. Жодних доказів на підтвердження доходів відповідача позивачкою не додано, як і доказів на підтвердження розміру витрат на утримання спільної з відповідачем дитини. Водночас, як вбачається з доданої до відзиву копії довідки № 46 від 02.02.2026 за період з липня 2025 до грудня 2025 відповідачу було нараховано заробітної плати 123 000 грн. При цьому, місячна заробітна плата відповідача становить 20500 грн. Відповідач стверджує, що будь-які інші джерела доходу у нього відсутні. Крім того, як вбачається з копії свідоцтва про народження та аліментного договору від 06.02.2026, відповідач є батьком іншої неповнолітньої дитини від іншого шлюбу, на утримання якої щомісячно він витрачає 6000 грн. Враховуючи зазначене, вважає, що стягнення з відповідача на утримання малолітнього [PERSON] аліментів повинно складати у розмірі 4000 грн щомісячно. Відповідач заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів на її утримання, зазначаючи, що таке стягнення з поставить його у скрутне матеріальне становище. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги. Просять прийняти рішення, з урахуванням обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши позивачку та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 12.04.2025 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 361. Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 12.04.2025. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] ,. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються одинаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Що стосується вимоги позову про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина сторін, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачемаліменти витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратнийрозмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на досліджені обставини, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, враховуючи інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи, що дитина знаходиться на утриманні матері та зважаючи, що двоє батьків зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, відповідач є особою працездатного віку, а також враховуючи позицію відповідача, що висловлена ним у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що дана вимога позову підлягає частковому задоволенню - у частині про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 10 000 (десять тисяч) гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову - 15 січня 2026 року, до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що такий розмір аліментів на утримання дитини, з урахуванням встановлених обставин, які обов`язкові до врахування відповідно до ст. 182 СК України, не порушить принципу врахування найкращих інтересів дитини, забезпечить справедливий баланс між батьківським обов`язками сторін та не становитиме надмірний тягар для відповідача, що, у свою чергу, є однією з гарантій реальності виконання судового рішення. Стосовно вимоги позову про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки, до досягнення дитиною трьохрічного віку, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ч. 4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, аліменти до досягнення дитиною трьох років. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. У постанові по справі № 750/9224/16-ц (провадження № 61-16837св18) від 13 червня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд враховує ті обставини, що у зв`язку із доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивачка не має змоги працювати та утримувати себе належним чином. Також суд зважає на те, що відповідач є особою працездатного віку та, на думку суду, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки. А відтак, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд вважає частково обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів на утримання дружини, з огляду на що слід стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову - з 15 січня 2026 року до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню. Зважаючи, що позивачка при пред`явлені позову була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1331,20 грн. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", ст.ст. 141, 247, 259, 268, 354, 355 ЦПК України, -

Outcome: partial