Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2025 року по справі № 700/864/24, провадження № 2/700/32/25, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] було задоволено у повному обсязі. Відповідно до вказаного рішення за [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на майно, яке належало померлому [PERSON] , зокрема, на майнові права частину квартири, загальною площею 36,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . За [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на майно, яке належало померлому [PERSON] , зокрема, на майнові права частину квартири, загальною площею 36,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року по справі № 369/5842/24 за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , визнано право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 36.6 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На даний час у позивачів виникли труднощі з реєстрацією права власності на майнові права на вказану квартиру, оскільки будинок було введено в експлуатацію та за померлим оформлено право власності на квартиру, а не на майнові права. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням винесеного рішення від 06 лютого 2025 року у справі № 700/864/24, провадження № 2/700/32/25, яким було встановлено преюдиційний факт, а саме визнано право власності на майнові права на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36.6 кв.м., а також враховуючи рішення Києво-Святошинського районного суду від 30 січня 2025 року по справі № 369/5842/24, де визнано право власності за померлим щодо 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 36.6 кв.м. у позивачів немає іншого виходу, крім як звернутися із позовом до суду щодо визнання права власності на майно, а саме на квартиру, загальною площею 36.6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (на частину) та за [PERSON] (на частину). Таким чином, на підставі викладеного, позивачі звертаються до суду та просять: - визнати за [PERSON] , [INFO] , жителем с. Хижинці Звенигородського району Черкаської області, право власності на майно, а саме: 1/4 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 36.6 кв.м.; - визнати за [PERSON] , [INFO] , жителькою [ADDRESS] , право власності на майно, а саме: 1/4 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 36.6 кв.м. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання позивачі не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Відповідач повідомлена про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відзиву на позовну заяву не подала, причини неможливості подати відзив суду не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2025 року по справі № 700/864/24 позов [PERSON] , [PERSON] було задоволено. За [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на майно, яке належало померлому [PERSON] , зокрема, на майнові права на частину квартири, загальною площею 36,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . За [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на майно, яке належало померлому [PERSON] , зокрема, на майнові права на частину квартири, загальною площею 36,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року по справі № 369/5842/24 позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Визнано за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , актовий запис про смерть № 83 від 31 березня 2021 року, складений Лисянським районним відділом державної реєстрації цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 36.6 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до правового висновку, відображеного в постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15, від 06.02.2020 у справі №922/5787/15, від 21.01.2020 у справі №911/3883/16, від 11.12.2019 у справі №923/1382/16 та багатьох інших; «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим, рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі, особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 388896572 від 30 липня 2024 року, квартира, загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі: договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер ВС 2/2/121, виданий 30.04.2020, видавник: [PERSON] ; договору передання прав, серія та номер: б/н, виданий 12.01.2021, видавник: [PERSON] ; акт приймання-передачі майнових прав, серія та норм: б/н, виданий 12.01.2021, видавник: [PERSON] . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 58715587 від 12.06.2021 18:47:53, приватний нотаріус Грисюк Олена Василівна, Києво-Святошинський районний нотаріальний округ, Київська обл.. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги визнаються майновими. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до ч. 2 ст. 190 ЦК України майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) - квартира - не існує на момент укладення договору, а тому не може існувати і право власності на нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) вказано, що: практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19). Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Враховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21). Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, маючи у власності майнові права на квартиру, загальною площею 36.6 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] 12 червня 2021 року набув у власність проінвестовану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, оскільки майнові права на квартиру трансформувались у право власності на неї. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року по справі № 369/5842/24 за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , було визнано право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 36.6 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За [PERSON] та [PERSON] , на підставі рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2025 року по справі № 700/864/24 в порядку спадкування за законом були визнані права власності на майно, яке належало померлому [PERSON] , зокрема, на майнові права на частину (по частині кожному) квартири, загальною площею 36,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, у цій справі між тими самими сторонами, про той самий предмет вирішується питання про права на частку у спірній квартирі, яка була об`єктом майнових прав до оформлення права власності на неї, і рішеннями судів, що набралио законної сили встановлено, що майнові права на об`єкт було успадковано, цей об`єкт є спільним сумісним майном, ці рішення створюють преюдиціальне значення для цієї справи, оскільки об`єкт поділу після його трансформації лишається одним і тим самим об`єктом поділу (майнові права на квартиру, а після трансформації - право власності на неї). За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За змістом частин 1 та 7 ст. 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, розглянувши справу в межах позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved