Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Вінницької міської ради про визнання недійсними договорів дарування та скасування рішення, мотивуючи позов тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1986 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2005 року у справі №2-5069/05 в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] , зокрема, право власності на житлову кімнату під індексом 1-7 в плані розміром 9,2 кв.м, що становить 2/25 частини від домоволодіння [ADDRESS] , належного [PERSON] . Також виділено в користування [PERSON] земельну ділянку, прилягаючу до виділеної їй житлової кімнати 1-7 в плані і до паркану з межею по стіні зазначеної кімнати з західної сторони і по стіні з південної сторони, що складає площу без розмірів кімнати 112,94 кв.м. Відповідно до рішення Вінницької міської ради №89 від 25.05.2006 року [PERSON] передано земельну ділянку площею 151 кв.м. за вказаною вище адресою. Приватизація проведена за наявності погодження меж з [PERSON] з метою реалізації необхідності будівництва житла. На підставі цього, позивач отримала державний акт на земельну ділянку. Позивач зазначає, що отримавши право власності на частину будинку вона почала здійснення добудови до кімнати 1-7 в межах власної земельної ділянки, та завершила її у 2009 році. Згідно з технічним паспортом від 30.03.3012 року, [PERSON] є власником частини будинку, позначеного у технічному паспорті як приміщення 2, загальною площею 86,7 кв.м. та житловою 54,8 кв.м. Таким чином, речове право позивача зазнало змін, оскільки після вводу в експлуатацію добудови до кімнати реальна частка позивача збільшилась. Так, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про реєстрацію за позивачем 67/100 частки житлового будинку, до складу якого ввійшли: в буд. Літ. «А» - коридори 2-1, 2-6, кухня 2-2, кімната 2-3, 2-5, 2-7, 2-8, санвузол 2-4 загальною площею 86,7 кв.м., в тому числі житловою 54,8 кв.м., погріб літ. «п/А». Після смерті попереднього власника [PERSON] позивач звернулася до його спадкоємця [PERSON] з проханням провести реєстрацію зміни часток у будинку, проте це виявилось безрезультатним. Отримавши Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав позивач з`ясувала, що розмір частки співвласника так і залишився 23/25, оскільки вона не має права подати від імені іншої особи заяву про внесення змін, така можливість існує лише на підставі рішення суду. Також з інформації з Державного реєстру речових прав з`ясовано, що власником 23/25 часток житлового будинку є [PERSON] , на підставі договору дарування серії 3471, виданого 19.06.2019 року. Також на підставі договору дарування серії 3472 за останньою було проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:02:096:0225 площею 0,0762. Позивачу не зрозуміло, як частка земельної ділянки з розміру «0» після укладення договору дарування перетворилася у «1» та яка підстава запису про право власності в графі відомості про право власності державна реєстрація права власності 16.10.2012 року на 23/25 часток житлового будинку за [PERSON] на підставі договору дарування цілого будинку за №2242. Така інформація суперечить судовому рішенню 2005 року. За наведених обставин [PERSON] вважає, що договору дарування 23/25 частки від 30.12.2004 року не могло існувати та не існувало. Більше того, на підставі договору дарування внесено запис про 23/25 частки в 2012 році, якщо співвласником 2/25 часток [PERSON] стала лише в 2005 року, а право власності зареєструвала в листопаді 2005 року. Оскільки такий правочин не укладався, відтак і відповідач [PERSON] право власності на майно не набув. Виходячи з належності житлового будинку [PERSON] на день його смерті, таке майно увійшло до спадкової маси і мало перейти у спадщину [PERSON] та бути оформленим шляхом вирлачі свідоцтва про право власності на спадщину. Проте, спадкова справа щодо майна померлого не відкривалася. З огляду на викладене, [PERSON] не був уповноважений на дарування житлового будинку чи його частки [PERSON] . Щодо права власності на земельну ділянку, то рішення про передачу [PERSON] в приватну власність земельної ділянки площею 0,0762 га прийнято з порушенням прав позивача, оскільки з жовтня 2005 року саме позивач є власником частки у житловому будинку, а [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації не надавався. Так, сторони не погоджували межі земельної ділянки. На підставі викладеного, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просила: -визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 19.06.2019 року, зареєстрованого в реєстрі №3471; -визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:096:0225, площею 0,0762, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 19.06.2019 року, зареєстрованого в реєстрі №3472; -визнати недійсним рішення Вінницької міської ради від 21.06.2013 року №1333 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 0510100000:02:096:0225) площею 762,0 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ухвалою суду від 26.09.2025 року було відкрите загальне позовне провадження у справі та справу призначено до підготовчого судового розгляду. На адресу відповідачів судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву та письмових пояснень, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів. Так, представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач в позові не вказує жодної норми параграфу 1 гл. 16, якій би не відповідали оспорювані договори дарування, що в свою чергу не передбачає застосування до таких договорів наслідки, визначених параграфом 2 вказаної глави ЦК України. Разом з тим, позивач не оспорює та визнає той факт, що відповідно до рішення Ленінського районного суду від 10.10.2005 року по справі №2-5069/05 належна відповідачу у вказаній справі частка будинковолодіння становила 23/25. Таким чином, [PERSON] розпорядився саме тією часткою будинковолодіння, яка йому належить, без врахування тих добудов, що проведені позивачем на належній їй земельній ділянці. Крім того, позивач отримала державний акт на землю значно раніше, ніж таке право власності зареєстрував за собою [PERSON] . На момент оформлення свого речового права позивач не оспорювала розміру земельної ділянки та здійснила волевиявлення щодо реєстрації права власності на неї. Зі змісту позовних вимог вбачається, що у позивача виникли сумніви щодо договору дарування укладеного в 2004 році, проте він нею не оспорювався. Таким чином, оскільки позивачем не доведено факту порушення її законних прав та інтересів оспорюваними договорами дарування, вчиненими на користь [PERSON] , [PERSON] являється неналежним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] звернувся до органу місцевого самоврядування в установленому порядку з відповідним пакетом документів, тому підстав для відмови у затвердженні поданої ним технічної документації не було. З приводу зазначення в Інформації з ДРРП частки [PERSON] в розмірі «0», то цей розмір обумовлено повним відчудженням [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Представник зазначив, що докази понесення витрат на правнич допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного представник просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] було надіслано суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позов не підлягає задоволенню з таких підстав. 04.03.1997 року батько відповідача - [PERSON] склав заповіт на імя свого сина, за яким після його смерті все належне йому майно переходило до відповідача. Вподальшому [PERSON] , враховуючи сімейні обставини свого сина, з метою захисту його майнових прав, вирішив 13.12.2004 року подарувати [PERSON] цілий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за спірною адресою. З огляду на це, на момент ухвалення судового рішення, на яке посилається позивач, [PERSON] не являвся власником спірного будинку, тому не міг приймати рішення відносно відчужень на користь позивача. Щодо дати реєстрації договору дарування від 2004 року, то Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запрацював лише з 01.01.2012 року, тому саме з цією датою та подією і пов`язане внесення відомостей про право власності набуте за цим договором. Щодо визнання правочину недійсним, то позивач в позові не вказує жодної норми параграфу 1 гл. 16, якій би не відповідали оспорювані договори дарування, що в свою чергу не передбачає застосування до таких договорів наслідків, визначених параграфом 2 вказаної глави ЦК України. Отже, частка відповідача в будинковолодінні не зазнала змін внаслідок проведених позивачем добудов та по факту залишилась незмінною. Тому, [PERSON] мав повне право розпорядитись належним йому майном у зручний для нього спосіб. Разом з тим, позивач отримала свій держдавний акт про раво на земельну ділянку значно раніше відповідача та на момент оформлення свого права не оспорювала розміру земельної ділянки та здійснила реєстрацію. Щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, то [PERSON] звернувся до органу місцевого самоврядування в установленому порядку з відповідним пакетом документів,отже підстав для відмови у затвердженні поданої ним технічної документації не було. З приводу зазначеної в Інформації з ДРРП частки [PERSON] в розмірі «0», то цей розмір обумовлений повним відчуженням ним права власності на спірну земельну ділянку, яка не належить йому на праві власності. Представник зазначив, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення. На підставі викладеного просила відмовити в задоволені позову [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача Вінницької міської ради надав до суду письмові пояснення, згідно з якими ВМР не погоджується із заявленими позовними вимогами в частині скасування рішення Вінницької міської ради №1333, оскільки така вимога є безпідставною, та такою, що підлягає відхиленню. Порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння на [ADDRESS] , а отже і межі земельної ділянки, встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2005 року справі №2-5069/05. Тому, рішенням Вінницької міської ради від 25.05.2006 року №89 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 151 кв.м. за вказаною вище адресою, а рішенням ВМР № 1333 від 21.06.2013 року [PERSON] перадано земельну ділянку площею 762 кв.м. Підставами для визнання акта ндійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і порушення процедури його прийняття. Проте, в матеріалах справи відсутні докази невідповідності оскаржуваного рішення вимогам законодавства та прийняття рішення не у спосіб та порядок визначений законам України. Таким чином, ВМР прийняла рішення від 21.06.2013 року №1333, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. На підставі викладеного представник просила в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним рішення ВМР №1333 відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, з підстав викладених в позовній заяві, та просили позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо здоволення позовних вимог, з підстав вказаних у відзивах на позов. В судовоу засіданні представник відповідача ВМР Собчук Т.П. заперечила щодо вимоги про визнання рішення ВМР недійсним, на підставі пояснень наданих суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали інвентаризаційної справи, цивільної справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2005 року у справі №2-5069/05 в порядку поділу майна подружжя було: визнано за [PERSON] право власності на житлову кімнату під індексом 1-7 (в плані) розміром 9,2 кв.м., що становить 2/25 частини від домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , належного [PERSON] . Також виділено в користування [PERSON] земельну ділянку прилягаючу до виділеної їй житлової кімнати 1-7 (в плані) до паркану з межею по стіні, зазначеної кімнати з західної сторони по стіні з південної сторони, що складає площу без розміру кімнати 112,94 кв.м. (Т. 1 а.с. 14). На підставі вказаного рішення суду [PERSON] було видано 17.11.2005 року реєстраційне посвідчення на 2/25 частини вказаного будинковолодіння, записано в реєстрову книгу №47 за реєстровим номером 14452 (Т. 1 а.с. 15). У грудні 2005 року було складено технічний паспорт на цей будинок, в якому вказано власниками: [PERSON] 2/25 частки та [PERSON] 23/25 частка (Т. 1 а.с. 17-19). Аналогічними розміри частком співвласників будинковолодіння були вказані і в технічному паспорті виготовленому 30.03.2012 року (Т. 1 а.с. 24-26). Матеріалами справи встановлено, що 30.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій обслаті, про що зроблено відповідний актовий запис №3330. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (Т. 1 а.с. 80). Так, 19.06.2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. було посвідчено два договори дарування, а саме: - частки житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за №3471, за яким [PERSON] передав у власність безоплатно (подарував), а [PERSON] прийняла у дар, належні дарувальнику 23/25 часток житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд під [ADDRESS] . Зазначена у цьому договорі частка житлового будинку належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого Посвятенком Ю.Д. приватним нотаріусом ВМНО 30.12.2004 року за реєстровим №2242. Відповідно до вищезазначеного правовстановлюючого документа на земельній ділянці розташовано житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «А1», погріб літ. «п/А1», мансарда літ. «м/А1», прибудова літ. «а», прибудова літ. «а1», сарай літ. «Б», погріб літ. «п/Б», горожа №1-2 (Т. 1 а.с. 77-78, 79, 149-150, 151); - земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за №3472, за яким [PERSON] передав у власність безоплатно (подарував), а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку під номером [ADDRESS] , загальною площею 0,0762 га, кадастровий номер якої 05101000000:02:096:0225, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена в цьому договорі земельна ділянка належить дарувальнику, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 18.07.2013 року, індексний номер 6397870. Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 року №1051, не зареєстровані (Т. 1 а.с. 81-82, 83). Суд звертає увагу, що дарувальник здійснив своє волевиявлення відповідно до правовстановлюючих документів, якими володів на нерухоме майно, а тому його дії є законними. З долучених до матеріалів справи технічних паспортів на спірний будинок встановлено, що частка позивача та відповідача [PERSON] в будинку не змінювалась, а збільшення площі будинковолодіння позивача відбулось за рахунок проведених нею добудов на належній їй земельній ділянці та до належної їй частини будинку. З приводу посилання позивача на розмір частку «0» вказаний в реєстрі щодо об`єкта нерухомості, то слід зазначити, що такий розмір частки обумовлено повним відчуженням [PERSON] свого права власності на спірну земельну ділянку, яка раніше йому належала на праві власності. Щодо посилання позивача на відсутність правочину щодо переходу права власності на житловий будинок від [PERSON] до [PERSON] , як підстава для визнання недісним договору дарування 23/25 часток житлового будинку, укаденим 19.06.2019 року, то суд не приймає його до уваги, оскільки воно спростовано матеріалами страви. Так, 04.03.1997 року [PERSON] , на випадок своєї смерті, заповів все своє майно сину [PERSON] (Т. 1 а.с. 94). Проте, згодом 30.12.2004 року [PERSON] нотаріально посвідчив договір дарування на цілий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] (інвентаризаційна справа а.с.109). За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. У той же час, згідно з ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства. З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20 (провадження № 61-2477св23)). У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Проаналізувавши вказані вище документи в їх сукупності, суд не вбачає підстав для визнання недійсними договорів дарування №3471 та №3472, оскільки вони були вчинені відповідно до волі осіб та на підставі правовстановлюючих документів на спірне майно, яким володів [PERSON] . Щодо вимоги про визнання недійсним рішення Вінницької міської ради від 21.06.2013 року № 1333, то слід зазначити наступне. З матеріалів справи встановлено, що: - порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння на [ADDRESS] , а отже і межі земельної ділянки, встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2005 року у справі №2-5069/05 (Т. 1 а.с. 14); - рішенням Вінницької міської ради від 25.05.2006 року №89 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 151 кв.м. на 1-му [ADDRESS] на підставі чого їй видано 06.02.2007 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №715693 (Т. 1 а.с. 21, 222-223) Слід відзначити, що протокол обстеження та погодження межі земельної ділянки позивач підписала що в грудні 2005 року (Т. 1 а.с. 20); - рішенням Вінницької міської ради від 30.11.2012 року №1045 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку площею 762,0 кв.м., що за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (Т. 1 а.с. 118); - рішенням Вінницької міської ради від 21.06.2013 року №1333 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 0510100000:02:096:0225, площею 762,0 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (Т. 1 ас. 116, Т. 2 а.с. 16-47). Суд відхиляє доводи позивача про те, що питання щодо передачі земельної ділянки у приватн власність [PERSON] не могло бути вирішено без залучення її, як співвласника будинку. Оскільки порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння був встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2005 року у справі №2-5069/05, на підставі якого нею і було отримано державний акт про право власності на земельну ділянку, а відповідач скористався своїм правом значно пізніше. Щодо передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки, яка дотикається до стіни належної позивачу частки житлового будинку, без врахування необхідності обслуговування частини будинку, то суд звертає увагу, що [PERSON] здійснила добудову до своєї кімнати в межах власної земельної ділянки, не залишивши місця для обслуговування будинку. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч.ч. 1,4 ст. 118 Земльного кодексу України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає заяву і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту землеустрою щодо приватизації земель. Як вбачається з правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладенів постанові від 26.06.2018 року №914/582/17 акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Так, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо невідповідності оскаржуваного рішення Вінницької міської ради вимогам законодавства, тому відсутні підстави для визнання недійсним рішення №1333. Отже, позивачем не надано суду жодного належного доказу, щодо порушення її прав спірними договорами дарування та рішенням Вінницької міської ради №1333. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Вінницької міської ради про визнання недійсними договорів дарування та скасування рішення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed