Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

14.11.2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що 06 жовтня 2012 року вона та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано виконкомом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 272, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Позивач вказує, що від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також позивач [PERSON] зазначає, що протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між нею та відповідачем. Наразі кожен із них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Позивачка зазначає, що відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у неї та дітей, відповідач не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Позивачка вказує, що почуття любові втрачено. Шляхів до примирення немає. На даний час ведення між сторонами спільного господарства припинено та вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Спору про поділ спільного сумісного майна між ними на цей час немає. Також позивачка вказує, що їх спільні малолітні діти залишаються проживати разом з нею, матір`ю [PERSON] . Позивачка [PERSON] також вказує, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Рішення про розірвання шлюбу є остаточним та обдуманим, примирення з відповідачем вважає неможливим та за вищенаведених обставин, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Та у пред`явленому позові [PERSON] просить залишити малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з нею, [PERSON] . Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 18.11.2025 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 304/2624/25 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] в ухвалі суду від 18.11.2025 року було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надіслана відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з рекомендованого поштового повідомлення (трекінг), відповідачем отримано вищевказані документи особисто 30.12.2025 року. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Станом на час розгляду справи відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву не подано, заперечень на заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу, до суду не надійшло. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у цьому випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством України заходів для повідомлення відповідача [PERSON] та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відповідач [PERSON] у строк, встановлений ст.178 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав. Таким чином, оскільки відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи, та у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до приписів ст.281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, постановленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 304/2624/25, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цієї справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] уклали шлюб 06 жовтня 2012 року, який був зареєстрований виконкомом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про шлюб складено відповідний актовий запис № 272, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06 жовтня 2012 року, копія якого є в матеріалах даної справи (а.с.8). Від подружнього життя сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, та копії яких є в матеріалах справи (а.с.9-11). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з цим позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3,4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в ході розгляду даної справи не доведено. Крім того, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається, відповідно до приписів статті 24 СК України. А отже, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами у справі суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, за таких обставин, враховуючи, що позивачка у позові та окремо поданій до суду заяві від 15.02.2026 року просить залишити їй прізвище « [PERSON] », яке вона змінила у зв`язку з реєстрацією шлюбу із [PERSON] , тому після розірвання шлюбу згідно ст.113 СК України, позивачка має право надалі іменуватися цим прізвищем. Що стосується залишення малолітніх дітей подружжя - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу на проживання з матір`ю [PERSON] , суд зазначає наступне. Порядок визнання місця проживання фізичної особи передбачений ст.29 ЦК України. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зазначено, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. За загальним правилом, за відсутністю спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні (малолітні) діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проте, судом під час розгляду даної справи не вирішується питання про визначення місця проживання малолітніх дітей. Таким чином, оскільки в ході розгляду справи не встановлено наявності спору між подружжям щодо визначення місця проживання їх малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , останні знаходяться на проживанні із матір`ю [PERSON] , що відповідачем не оспорюється, відтак суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу малолітніх дітей слід залишити проживати разом з позивачкою. Одночасно суд звертає увагу на те, що залишення малолітніх дітей подружжя проживати разом із матір`ю не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки суд лише констатував, з ким залишаються проживати малолітні діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22). Разом з тим, відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати у виді судового збору в сумі 2422,40 гривень, які понесені позивачкою при пред`явленні нею позову до суду за вимогами немайнового характеру, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №71 від 11..07.2025 року, оригінал якої є в матеріалах справи (а.с.12). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved