Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

У червні 2025 із позовом до суду звернулося ТОВ «Бізнес позика», яке просило суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором № 492116-КС-001 про надання кредиту від 05.03.2024 року, що становить 67 042,43 грн, що складається з: - суми прострочених платежів по тілу кредиту 19 896,31 грн; - суми прострочених платежів по процентах 45 346,12 грн; - суми прострочених платежів за комісією 1 800 грн. Мотивувало тим, що 05.03.2024 сторони уклали договір №492116-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до договору відповідач отримала грошові кошти у розмірі 16 000 грн. У червні сторони уклали додаткову угоду №1 якою позивач надав додатково кошти у сумі 12 000 грн, сторони продовжили дію договору. Наразі відповідачка зобов`язання не виконує, чим порушує законні права позивача, які підлягають захисту. Ухвалою суду від 24.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачка надала відзив на позовну заяву у якому зазначила, що позивачем помилково нараховано проценти у більшому розмірі, зважаючи на помилку програми. Тому просила зменшити заявлені вимоги до 38170,23 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при зверненні до суду представник просив розгляд справи здійснити у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Сторона відповідача у судовому засіданні підтримала обставини викладені у відзиві тому просила частково задовольнити позовні вимоги. [PERSON] пояснила, що вона дійсно отримувала кошти, проте значну частину вона сплатила. Вказала на те, що розмір відсотків є дуже завищеним, та створює кабальні умови. Пояснила, що кошти вона була вимушена взяти оскільки вона перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні. Її пенсії не вистачало для лікування, витрат на придбання медикаментів, та інших витрат пов`язаних із лікуванням. З огляду на вказані обставини просила суд зменшити суму процентів, адже розмір їх є захмарним та непосильним для неї. Судом установлено, що між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено договір №492116-КС-001 від 05.03.2024 року про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомлення підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 договору кредиту, ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 16 000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів. Строк кредиту склав 24 тижні. Стандартна процентна ставка складає 2 % в день, комісія складає 2400 грн, строк дії договору 20.08.2024. У червні 2024 сторони погодили пропозицію на укладення додаткової угоди №1 (оферти) на укладення договору №492116-КС-001 про надання кредиту від 05.03.2024 року. Так сторони погодили прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) на укладення додаткової угоди №1 до договору, на таких умовах: сторони погодили, що сума неповернутого кредиту становить 8857,59 грн; кредит збільшується на 12 000 грн, загальна сума становить 20857,59 грн; термін дії договору становить 26.11.2024, комісія складає 1800 грн. Згідно наданого розрахунку сума заборгованості складає 67042,43 грн, з них: 19896,31 грн тіло кредиту, 45346,12 грн проценти, 1800 грн комісія. Відповідач сплатила на користь позивача 30976,73 грн. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Верховний Суд у постанові від 12.02.2025, справа № 679/1103/23 висловив правову позицію, що вимога про нарахування та сплату відсотків (2-3% в день), які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17). Суд вважає, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч.1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Із наведеного суд робить висновки, що позивач, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не могла оцінити належно, у зв`язку зі специфічними умовами та структурою самого договору. Враховуючи вищенаведене, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 45346,12 грн не є співрозмірною тілу кредиту у розмірі 19896,31 грн., при тому, що відповідач і так сплатила 30976,73 грн. Тому суд робить висновки на зазначає наступне, так сума загального тіла кредиту становила 28000 грн, з них [PERSON] сплатила 30976,73 грн, що повністю покриває розмір заборгованості за тілом кредиту. Розмір процентів суд зменшує до розміру заборгованості за тілом кредиту у розмірі 28000 грн. Саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним в контексті даних правовідносин. Тому з урахуванням різниці між сплатою процентів та їх розміром суд стягує 25023,27 грн. Також суд ставить під сумнів наданий позивачем розрахунок, так як його дані суперечать іншим матеріалам справи, так зокрема у додатковій угоді зазначено, та сторони погодили, що розмір заборгованості складає 8857,59 грн, проте станом на 11.06.2024 у розрахунку такого розміру немає, адже він завищений, тобто у своїй сукупності додані докази не підтверджують вимоги позивача, а ставлять розмір заборгованості під сумнів. До того ж нарахування комісії при значному розмірі процентів є надмірним тягарем для позичальника, тому суд відмовляє і у стягненні комісії. З огляду на вищезазначене суд стягує з відповідачки на користь позивача проценти у розмірі 25023,27 грн. У задоволенні решти заявлених вимог суд відмовляє. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 904,14 грн в рахунок компенсації сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial