Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача 24 лютого 2025 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно та визнання недійсними договорів дарування, в якій позивач просила суд: - Визнати за [PERSON] у порядку набувальної давності право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та дачу в садовому товаристві «Аппорт» [ADDRESS] . - Визнати недійсними договори дарування, на підставі якого [PERSON] відчужив на користь доньки [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та дачу в садовому товаристві «Аппорт» [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що 06 червня 1992 року уклала шлюб з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі до відповідача перейшло у власність у порядку спадкування майно, а саме: - квартира за адресою: [ADDRESS] та дача у садовому товаристві «Аппорт» [ADDRESS] . З моменту набуття права власності на зазначене майно, позивач привела квартиру в придатний для проживання стан, оформила рахунки на сплату комунальних послуг на своє ім`я, сплачувала рахунки за вказані послуги, робила поточні та капітальні ремонти, що забезпечує збереження квартири. Також позивач зазначає, що понад 10 років обробляла садову ділянку № [NUMBER] у садовому товаристві «Аппорт», сплачувала членські внески, у зв`язку з чим позивач звертається із даною позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності на дане майно. Відповідно до договорів дарування відповідач відчужив на користь доньки [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] та дачу у садовому товаристві «Аппорт». м. Дніпро, Індустріальний район, Іжевська № 295, садова ділянка № [NUMBER] . Дані договори позивач вважає фіктивними, які вчиненні без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Укладення договору дарування за декілька днів до постановлення рішення про стягнення аліментів на думку позивачки, також свідчить про його недобросовісність та зловживання її правами. Таким чином, позивач вважає, що спірні договори дарування квартири та земельної ділянки були укладені не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни статусу квартири та земельної ділянки, з метою їх приховування від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на утримання дитини. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 лютого 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.192 т.1). 25 лютого 2025 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с.193-194 т.1). 25 лютого 2025 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.193-194 т.1). Ухвалою судді від 25 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху, визначено недоліки та надано строк на їх усунення (а.с.195-197 т.1). 03 березня 2025 року позивачем подано заяву, якою усунуто недоліки визначені ухвалою суду (а.с.199-210 т.1). Ухвалою судді від 06 березня 2025 року відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно та визнання недійсними договорів дарування (а.с.211-212 т.1). Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позовних вимог (а.с.215-216 т.1). Ухвалою суду від 06 березня 2025 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. (а.с.220-222 т.1). 09 червня 2025 року позивачем подано клопотання про долучення доказів. а.с.233 т.1). 10 червня 2025 року відповідачем подано заяву про долучення доказів. (а.с.1 т.2). В судовому засіданні 10 червня 2025 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків, подане разом з позовною заявою. (а.с.12 т.2). 11 червня 2025 року позивачем долучено докази. (а.с.17 т.2). 17 червня 2025 року відповідачем подано заяву про долучення доказів. (а.с.21 т.2). 23 червня 2025 року відповідачем подано заяву про долучення доказів. (а.с.35 т.2). 26 червня 2025 року від позивача надійшла заява про долучення доказів. (а.с.53 т.2). В судовому засіданні від 01 липня 2025 року позивач заявила клопотання про проведення експертизи. (а.с.200-201 т.2). Ухвало суду від 01 липня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання про проведення експертизи. (а.с.103-104). 01 липня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі, та призначено розгляд справи по суті. (а.с.105-106 т.2). В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги наполягавши на їх задоволенні. Так на протязі всього часу її проживання в квартирі вона робила ремонти, сплачувала комунальні послуги, приводила квартиру в належний стан, сплачувала членські внески за дачу та доглядала за нею, про те що відповідач подарував квартиру та дачу старшій доньці дізналася вже згодом в зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом, оскільки вважає що відповідач навмисно подарував своє майно, щоб уникнути стягнень за виконання рішення про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Наразі він так і продовжує проживати у спірній квартирі що вчергове підтверджує фіктивність договорів дарування. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснивши що квартира та земельна ділянка належали йому в порядку спадкування. Оскільки у старшої доньки є двоє дітей він вирішив подарувати своє майно їй, стосовно доводів позивача щодо ремонтів в квартирі та сплати комунальних послуг та членських взносів пояснив, що він давав кошти позивачці, а вона сплачувала комунальні послуги, вона купувала будівельні матеріали, а він сам робив ремонт. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивач дійсно проживала в спірній квартирі, робила ремонти та постійно доглядала за дачею. Фактичні обставини встановленні судом 06 червня 1992 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, про що складений актовий запис №231 Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська (т.1 а.с.21). Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28 січня 2009 року, актовий запис №58, складений Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції. Неповнолітня [PERSON] є дитиною-інвалідом з народження. (т. 1 24-25). Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року справа № 203/4534/24 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини з усіх видів заробітку але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 06 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 23). В матеріалах справи наявні довідки від Соборного ВДВС у м. Дніпрі, відповідно до яких, у відповідача наявна заборгованість зі стягнення аліментів, станом на 12 лютого 2024 року у розмірі 7 848 грн. (а.с.9), станом на 15 липня 2025 року у розмірі 15 262,76 грн. (а.с.108), станом на 11 вересня 2025 року у розмірі 15 252,76 грн. [PERSON] з 03 грудня 1997 року був власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 03 грудня 1997 року, виданого Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, а також власником 2/3 частин квартири на підставі свідоцтва про спадщину ВМС №261914, реєстровий номер 3-204 від 16 лютого 2009 року, виданого першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. (т. 2 а.с.26-30) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 30 січня 2025 року 19 жовтня 2024 року відповідачем було відчужено належне йому нерухоме майно на користь [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий номер 1645, посвідченого 19 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кречетовою Н.Б. (т. 1 а.с.27-28, т. 2 а.с.22). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 790363 від 21 травня 2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки 0,0612га розташованої на території Індустріального району м. Дніпропетровська с/т Аппорт, діл 012 га (т. 2 а.с. 37). На підставі договору дарування від 12 жовтня 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстрованого в реєстр за № 1647 [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку 0,0612га що розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська с/т Аппорт, діл 012 га (т. 2 а.с. 43-44). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна , станом на 30 січня 2025 рік земельна ділянка 1210100000:04:263:1762, яка розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (т.1 а.с.29) Відповідно договору купівлі продажу від 06 листопада 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку земельну ділянку Серія ЯЖ № 790363 від 21 травня 2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки 0,0612га розташованої на території Індустріального району м. Дніпропетровська с/т Аппорт, діл 012 га (т. 2 а.с. 45-46). Після укладення спірного договору дарування квартири [PERSON] продовжує проживати у даній квартирі, яку він подарував [PERSON] , що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 05 лютого 2025 року. (т. 2 а.с. 18а.с.11). Позивачем на підтвердження сплати нею комунальних послуг за спірну квартиру надано платіжні доручення та виписка з банку по її рахунку, окрім того позивачем на підтвердження проведення нею ремонту в квартирі надано квитанції на придбання матеріалів, металопластикових вікон та будівельних матеріалів. Відповідно до довідки № 2 від 12 жовтня 2024 року виданої головою СТ «Аппорт» [PERSON] , яка є дружиною члена Садового товариства сплачувала періодично внески (т . 1 а.с. 22). На підтвердження проживання позивачки та неповнолітньої доньки в квартирі [ADDRESS] , надано акти обстеження від 26 грудня 2024 року (т. 1 а.с 250). Відповідачем на підтвердження того що він давав позивачці кошти на сплату комунальних послуг за квартиру надано розписки написані власноручно позивачкою (т. 2 а.с.3-4) Також відповідачем надано копію членської книжки на садову ділянку № [NUMBER] яка спочатку була виписана на його батька , а згодом на нього (т. 2 а.с.48-51). Окрім того позивачем надано різні звернення, заяви та відповіді де її місце проживання зазначено [ADDRESS] (т. 2 а.с.115-119) Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Щодо позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю Як зазначає позивач в позовній заяві вселившись в квартиру вона приводила її в належний стан, сплачувала комунальні послуги, робила капітальний ремонт та добросовісно нею володіла, окрім того зазначила що останні десять років обробляла садову ділянку сплачувала членські внески. Посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, що передбачає набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в разі відкритого, добросовісного і безперервного володіння ним протягом понад десяти років, позивач просила позов задовольнити. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини третьої статті 12та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності, що виникає за набувальною давністю, ґрунтується, зокрема, на добросовісності заволодіння чужим майном, яка передбачає, що в момент заволодіння особа має бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Заволодіння майном має бути безтитульним. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном також має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) наголошено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22). Власником квартири та земельної ділянки на яку позивач просить суд визнати право власності за набувальною давністю був відповідач (лише в жовтні 2024 року подарував квартиру та земельну ділянку своїй доньці), про що достовірно було відомо позивачу, від свого майна не відмовлявся, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. В квартирі вона проживала з донькою як члени сім`ї [PERSON] , земельною ділянкою користувалася також як член сім`ї [PERSON] , який на той час був власником квартири та земельної ділянки, а тому володіння [PERSON] спірним майном не може вважатися безтитульним. При цьому факт проживання позивача у спірній квартирі, утримання її в належному стані, проведення капітального та поточного ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Враховуючи викладене суд має констатувати, що обставини, наведені позивачем як підстава позову, не знайшли свого підтвердження та законного правового обґрунтування в судовому засіданні, натомість доводи відповідача узгоджуються як з нормами закону, так і сталою судовою практикою, що виключає можливість задоволення позову. Щодо позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц) Судом встановлено що оспорювані договори дарування квартири та земельної ділянки від 19 жовтня 204 року посвідченні приватним нотаріусом Кретовою Н.Б., право власності на спірну квартиру та земельну ділянку перереєтровано за [PERSON] . Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідача, що відповідачем неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Стосовно аргументів позивача що договори дарування було укладено з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення аліментів. З вказаним, суд не погоджується у зв`язку з тим, що матеріалами справи не підтверджено, що майно боржника (відповідача) знаходиться у розшуку та/або перебуває під арештом, тож відповідно не можливо підтвердити факт формальної зміни статусу квартири та земельної ділянки, з метою її приховування від органів виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від аліментних виплат на дитину, оскільки матеріалами справи підтверджується, що в період з 06 вересня 2024 року по 11 вересня 2025 року заборгованість відповідача по аліментам становить 15 252,76 грн., а довідкою від 15 липня 2025 року підтверджується, що відповідачем сплачуються аліменти на користь дитини, адже сума заборгованості з липня 2025 по вересень 2025 року не збільшувалась. Таким чином, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Питання розподілу судових витрат, вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed