Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

До Вітовського районного суду Миколаївської області надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Представник позивача [PERSON] звернулась з позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у сумі 280 876,52 грн. та судовий збір в сумі 3 370,52 грн. Відповідно до відомостей Воскресенської селищної ради [PERSON] обліковується під прізвищем [PERSON] . Для уточнення анкетних даних відповідача, судом було здійснено запит до Корабельного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що після реєстрації шлюбу 27 жовтня 2009 року, (актовий запис №564), [PERSON] взяла прізвище чоловіка і стала « [PERSON] . Позивач обґрунтовує позов тим, що 29 серпня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №11389370000. Відповідно до умов договору відповідачка отримала кредит 48 000 дол. США з кінцевим терміном 28.08.2029 року. 29 серпня 2008 року між АКІ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №226545, за яким він зобов`язався відповідати за невиконання [PERSON] зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за №11389370000 від 29.08.2008 року. 29 серпня 2008 року між АКІ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №226543, за яким він зобов`язався відповідати за невиконання [PERSON] зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за №11389370000 від 29.08.2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 червня 2010 року з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь АКІ «Укрсиббанк» 444 449,73 грн. заборгованості за договором №11389370000 від 29.08.2008 року, а також судовий збір 1700 грн., та 120 грн. витрат на інформаційне- технічне забезпечення розгляду справи. 13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ «Укрсиббанк» передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитним договором №11389370000 від 29.08.2008 року. 18 червня 2015 року Жовтневий районний суд Миколаївської області виніс ухвалу по справі №2-530/10, якою замінив у справі №2-530/10 сторону виконавчого провадження ПАТ «Укрсиббанк»- стягувача, його правонаступником ТОВ «Кей-Колект». Оскільки відповідачами в добровільному порядку не сплачена прострочена заборгованість, позивач просить стягнути її в судовому порядку. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені відповідно до положень статті 128, 130 ЦПК України, причини неявки в судове засідання не повідомили, відзив не подали. Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року постановлено здійснювати розгляд справи в заочному порядку за правилами спрощеного позовного провадження . Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №11389370000. Відповідно до умов договору відповідачка отримала кредит 48 000 дол. США з кінцевим терміном 28.08.2029 року. Позичальник зобов`язувався повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 575,00 доларів США в день сплати ануїтентних платежів. 29 серпня 2008 року між АКІ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №226545, за яким він зобов`язався відповідати за невиконання [PERSON] зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за №11389370000 від 29.08.2008 року. 29 серпня 2008 року між АКІ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №226543, за яким він зобов`язався відповідати за невиконання [PERSON] зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за №11389370000 від 29.08.2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 червня 2010 року з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь АКІ «Укрсиббанк» 444 449,73 грн. заборгованості за договором №11389370000 від 29.08.2008 року, а також судовий збір 1700 грн., та 120 грн. витрат на інформаційне- технічне забезпечення розгляду справи. 13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ «Укрсиббанк» передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитним договором №11389370000 від 29.08.2008 року. 18 червня 2015 року Жовтневий районний суд Миколаївської області виніс ухвалу по справі №2-530/10, якою замінив у справі №2-530/10 сторону виконавчого провадження ПАТ «Укрсиббанк»- стягувача, його правонаступником ТОВ «Кей-Колект». За розрахунком позивача загальна сума 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», внаслідок прострочення відповідачами сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 (включно) складає: 65 352.38 грн, сума інфляційних втрат за період з 02.04.2017 23.02.2022 (включно), понесених у наслідок прострочення заборгованості, - 215 524,14 грн. Всього сума заборгованості (загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» становить: 280 876,52 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, суд виходить з наступного. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до п.1.3,1.4 Договору поруки, відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за кредитним договором. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10-с18),від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Як вбачається з наданого розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, банком було здійснено розрахунок за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач зазначив цей строк з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року. З урахуванням змісту пунктів 12, 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України про застосування позовної давності під час дії карантину та воєнного стану, а також звільнення від відповідальності, визначеноїст.625 ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану вказаний позивачем строк порушення грошового зобов`язання є обґрунтованим. Здійснений позивачем розрахунок заборгованості та визначений розмір заборгованості відповідачами не заперечувався та не спростований. Враховуючи доведення позивачем порушення відповідачами грошових зобов`язань, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволення шляхом стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних, підтверджених розрахунком позивача, який нічим не спростований. Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути порівну з відповідачів на користь позивача суму судового збору за подання позовної заяви 3 370,52 грн. (по 1 123, 51 грн з кожного).

Outcome: approved