Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У вересні 2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Захарова К.Р. через систему «Електронний суд» звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача три відсотки річних від простроченої суми за період 02.04.2017 по 23.02.2022 у сумі 25084,71 грн. та інфляційні втрати за період з квітня 2017 по лютий 2022 у розмірі 82772,58 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2011 року у справі №2-2617/2011 було стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KIA3GA00000023 від 27.09.2007 року в розмірі 170692,01 грн. Рішення суду набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось. На підставі зазначеного рішення банком було отримано виконавчий лист. У зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме невиконанням заочного рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2011 року по справі № 2-2617/2011, позивачем нараховано три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у загальному розмірі 107857,29 грн., з яких: 25084,71 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 82772,58 грн інфляційні втрати. Окрім того, представник позивача щодо строків позовної давності зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності, зокрема під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року, а в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 10.09.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного провадження, призначив справу до розгляду. 15.10.2025, 14.11.2025 на електронну адресу суду від представника позивача надходили заяви про відкладення розгляду справи. 12.01.2026 представник позивача [PERSON] подала заяву про відкладення розгляду справи. 17.02.2026 представник позивача Кучерук К.А. подала заяву про долучення до матеріалів справи доказів. 18.02.2026 представник позивача Кучерук К.А. подала заяву про підтримання позовних вимог, не заперечила щодо заочного розгляду справи, у разі неявки відповідача. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, жодних клопотань, відзиву чи заперечень до суду не подала та відповідно до положень ч.6 ст.128 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлена належно про розгляд справи. На підставі ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2011 року по справі №2-2617/2011 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KIA3GA00000023 від 27.09.2007 року станом на 27.05.2009 в розмірі 170692,01 грн та судові витрати по справі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що на виконання вказаного рішення суду 20.12.2011 Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано виконавчий лист, який позивачем пред`явлено до виконання. З листа Сквирського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 16.02.2026 за вих. № 7299 вбачається, що згідно даних інформаційної системи «Автоматизована система виконавчого провадження» виконавчий лист № 2-2617/2011 від 20.12.2011 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 170 692,01 грн за кредитним договором №KIA3GA00000023 від 27.09.2007 року на виконанні у Сквирському ВДВС не перебував. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.2 ст.625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.5 ст.11 та ч.2 ст.509 цього Кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов`язання можуть виникати з рішення суду. Крім цього, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зобов`язання між сторонами по справі, виникло саме на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2011 року по справі № 2-2617/2011, яке набрало законної сили 18 жовтня 2011 року та за своїм характером є грошовим зобов`язанням, оскільки, полягає в тому, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати від [PERSON] сплатити грошові кошти за невиконання грошового зобов`язання, в свою чергу, [PERSON] зобов`язана сплатити грошові кошти на користь АТ КБ «Приватбанк». Тому, враховуючи ту обставину, що відповідач порушила грошове зобов`язання з виплати грошових коштів розмір яких, визначений рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2011 року по справі № 2-2617/2011, у АТ КБ «Приватбанк» виникло право на застосування наслідків такого порушення, зокрема у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України. Даних про добровільне або примусове виконання судового рішення матеріали справи не містять. Так, позивач просить стягнути з відповідача за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 25 084,71 грн., розмір інфляційних втрат 82772,58 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, перевіривши розрахунок наданий до справи, за відсутності будь-яких заперечень сторони відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних та інфляційні втрати в загальній сумі 107 857,29 грн. Також, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved