Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач, ТОВ «СВЕА ФІНАНС», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 12.08.2024 року ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] уклали договір № 1689899 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до кредитного договору ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 7000 грн., строком на 360 днів, зі стандартною процентною ставкою 1,5% на день у межах строку кредитування. ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № [NUMBER] , яку позичальник вказав при оформленні кредиту. 31.03.2025 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу №01.02-06/25, відповідно до умов якого право вимоги за договором №1689899 про надання коштів на умовах споживчого кредиту перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Відповідачка [PERSON] порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту, у зв`язку з чим станом на дату складання позовної заяви заборгованість за кредитним договором становить 37827,98 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 6999,98 грн., заборгованість по відсотках - 18690,11 грн., пеня - 12138 грн. Позивач просить стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за договором №1689899 від 12.08.2024 року у розмірі 37827,98 грн. та сплачений судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання, втім, судова кореспонденція повернулася без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі матеріалів наявних у справі. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 12.08.2024 року [PERSON] , шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, уклала з ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» договір №1689899 про надання споживчого кредиту у розмірі 7000 грн. строком на 360 днів, з періодичністю сплати кожні 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 1,5% на день за стандартною ставкою, та 1% за зниженою ставкою. Надання кредитних коштів передбачено у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, з використанням реквізитів електронного платіжного засобу споживача. /а.с.9-13/ Також позичальником за допомогою електронного підпису підписано паспорт споживчого кредиту. /а.с.15-16/ Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний [PERSON] в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. Факт отримання відповідачкою кредитних коштів в сумі 7000 грн. від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» підтверджується довідкою надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК» про переказ коштів в сумі 7000 грн. на карту № [NUMBER] . /а.с.30/ Відповідачка належним чином не виконувала умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №1689899 заборгованість відповідачки за період з 12.08.2024 року до 30.03.2025 року, з урахуванням здійснених оплат, становить 37827,98 грн. /а.с.27-29/ Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. 31.03.2025 між TOB «СЕЛФІ КРЕДИТ» та TOB «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 01.02-06/25. /а.с.31-41, 42, 43/ Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №01.02.-06/25 від 31.03.2025 ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги заборгованості до [PERSON] за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1689899 від 12.08.2024 в розмірі 37827,98 грн., із них 6999,98 грн. - сума основного боргу за кредитом, 18690 грн. - заборгованість по нарахованим процентам, 12138 грн. сума штрафних санкцій. /а.с.45/ Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Разом з тим, враховуючи, що метою отримання кредиту є споживчі цілі, щодо нарахування процентів за користування кредитом суд виходить з наступного. 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі - Закон №3498-ІХ), пунктом 5 якого внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, починаючи з 24.12.2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, з 22.04.2024 року - не більше 1,5%, з 20.08.2024 року - не більше 1%. Разом з тим, відповідно до п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Тобто, законодавцем застосована, так звана, ультраактивна форма дії нормативно-правового акта у часі шляхом встановлення перехідного періоду. При цьому, цей перехідний період поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 24.12.2023). В інших випадках закон за загальним правилом має безпосередню (негайну) дію у часі. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відтак, аналіз вказаних норм та передумов їх прийняття дозволяє дійти висновку, що на договори укладені після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» поширюються обмеження максимального розміру денної процентної ставки, яка не може перевищувати 1 %. Наведене відповідає задекларованій меті вказаної законодавчої ініціативи - запровадження закріпленої законом гарантії ефективного захисту найуразливішої категорії споживачів від високоризикового кредитування. (вказане зазначено у висновку комітету з питань фінансів, податкової та митної політики до проекту Закону України про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг) Згідно пояснювальної записки до вказаного законопроекту встановлення обмеження максимального рівня ставки буде відповідати світовій практиці, оскільки згідно з дослідженням Світового банку обмеження максимального рівня процентної ставки станом на 2020 рік існувало у 63 країнах світу. Зважаючи на те, що у цій справі кредитний договір з відповідачкою укладено 12.08.2024 року, після набрання чинності вказаними змінами до ЗУ «Про споживче кредитування» (24.12.2023 року), процентна ставка за користування наданим кредитом не повинна перевищувати 1%. Натомість умовами кредитного договору встановлено стандартну процентну ставку на рівні 1,5% на день (п.1.5.1 договору). З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню частково, із застосуванням денної процентної ставки, яка не перевищує 1%. До 06.09.2024 року проценти нараховані за зниженою ставкою, що становить 1% (70 грн. на день) та сукупно склали 1820 грн. Як убачається з наданого розрахунку заборгованості денна процентна ставка у розмірі 1,5% (105 грн.) почала застосовуватись з 07.09.2024 року до 30.03.2025 року. Загальна тривалість застосування вказаної процентної ставки становить 205 календарних днів. Відповідачка за період кредитування здійснила дві оплати: 06.09.2024 року 1829 грн., 04.10.2024 року - 2940 грн. Вказані кошти в першу чергу були перераховані на погашення простроченої суми процентів відповідно до п.5.6.1 догвоору. Відтак сума процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню, становитиме 11401 грн. (з розрахунку: 7000 грн. х 1%/100х205 днів + 1820 грн. 1829 грн. 2940 грн. = 11401 грн.) Крім того, суд звертає увагу на положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зважаючи на те, що неустойка нарахована за невиконання умов кредитного договору в період дії воєнного стану, суд вважає, що позовні вимогу в частині її стягнення задоволенню не підлягають, оскільки така неустойка підлягала списанню кредитодавцем. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення заявленого позову, стягнувши з відповідача 6999,98 грн. заборгованості за тілом кредиту та 11401 грн. заборгованості за нарахованими процентами, а всього 18400,98 грн. Втім, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення решти процентів в сумі 7289 грн. та неустойки в розмірі 12138 грн. слід відмовити. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у відповідності до положення ст.141 ЦПК України. Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволені частково, в сумі 18400,98 грн., що складає 48,64% від суми позову, у відповідному відсотковому значенні підлягає стягненню судовий збір з відповідачки на користь позивача, а саме, в розмірі 1178,25 грн. (з розрахунку: 2422,40 грн. х 48,64/100=1178,25 грн.)

Outcome: partial