Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАзПБ») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами кредиту та позик. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАзПБ» зазначило, що 21 серпня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено в електронній формі кредитний договір № 9820609 (далі Договір № 9820609), яким визначено його істотні умови, зокрема сума кредиту, дата його видачі, строк користування коштами, розмір процентів та умови кредитування. 26 грудня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАзПБ» укладено договір факторингу № 26122023 (далі Договір № 26122023), згідно з яким клієнт відступив фактору права вимоги за Договором № 9820609 згідно реєстру боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників № 1 від 26 грудня 2023 року від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 19 625 грн. 23 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі також ТОВ «ФК «1 БАНК») та [PERSON] в електронній формі було укладено договір позики № 4895126 (далі Договір № 4895126), яким визначено його істотні умови, зокрема суму позики, дату її видачі, строк користування коштами, розмір процентів та умови кредитування. 14 червня 2021 року між ТОВ «ФК «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАзПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21 (далі Договір № 14/06/21), згідно з яким клієнт відступив фактору права вимоги за укладеним кредитним договором згідно реєстру боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників № 19 від 27 лютого 2024 року від ТОВ «ФК «1 БАНК» до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 18 125 грн. 19 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «1 БАНК» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір позики № 76791335 (далі Договір № 76791335), яким визначено його істотні умови, зокрема суму позики, дату її видачі, строк користування коштами, розмір процентів та умови кредитування. Відповідно до реєстру боржників № 14 від 25 січня 2024 року до Договору № 14/06/21 від ТОВ «ФК «1 БАНК» до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 14 430 грн. 19 серпня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 948969 (далі Договір № 948969), яким визначено його істотні умови, зокрема суму кредиту, дата його видачі, строк користування коштами, розмір процентів та умови кредитування. 30 травня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАзПБ» укладено договір факторингу № 30052024 (далі Договір № 30052024), згідно з яким клієнт відступив фактору права вимоги за укладеним кредитним договором згідно реєстру боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників від 30 травня 2024 року від ТОВ «Селфі Кредит» до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 29 080 грн. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав наведених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за цими договорами та судові витрати. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач [PERSON] своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористався. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2024 року цивільну справу передано за підсудністю на розгляд Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 грудня 2024 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Братасюка В.М. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 січня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2025 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Якімця Т.І. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року цивільну справу № 456/6269/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами кредиту та позик прийнято до свого провадження та постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАзПБ» в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у позовній заяві висловив прохання здійснювати розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав; щодо ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів сторона позивача не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Виходячи з положень статті 13 ЦПК України, кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Статтею 128 ЦПК України унормовано особливості виклику учасників справи у судове засідання судовими повістками про виклик. Згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як було зазначено, представник позивача скористався вимогами цієї норми. Тож суд вважає за можливе проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такий висновок суду кореспондує з висновком Верховного Суду, який полягає у тому, що у випадку, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова від 01 жовтня 2020 року, справа №361/8331/18). Відтак, суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі, а тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з неявкою учасників справи, беручи до уваги приписи частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, 21 серпня 2023 року [PERSON] звернувся з Анкетою-заявою на кредит № 9820609 до ТОВ «Мілоан» про отримання кредиту у сумі 5 000 грн, строком на 10 днів; дата повернення кредиту 31 серпня 2023 року; сума повернення кредиту 6 125 грн (а.с. 14). Позивачем долучено: додаток № 2 до Договору № 9820609 Паспорт споживчого кредиту; додаток № 3 до Договору № 9820609 заява на отримання кредиту; додаток № 4 до Договору № 9820609 Додаткові контактні дані позичальника для взаємодії за кредитним договором (а.с. 12, 13). Відповідно до платіжного доручення № 108206800 від 21 серпня 2023 року ТОВ «Мілоан» перерахувало кошти [PERSON] на рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 5 000 грн, призначення платежу: кошти згідно Договору № 9820609. Документ не містить ні підпису, ні печатки (а.с. 15). Як вказано у відомості про щоденні нарахування та погашення Договору № 9820609, станом на 26 грудня 2023 року: дохід від відступлення права вимоги по кредиту 490 грн; списання прострочених процентів за рахунок фінансового результату 14 125 грн; списання простроченого тіла кредиту за рахунок фінансового результату 5 000 грн; списання простроченої комісії за рахунок фінансового результату 500 грн (а.с. 16, 17). 26 грудня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАзПБ» було укладено Договір № 26122023 (а.с. 18 20). Згідно витягу з Реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 26122023 від 26 грудня 2023 року до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 19 625 грн, з яких: 5 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 14 125 грн сума заборгованості за відсотками; 500 грн сума заборгованості за комісією (а.с. 21). 23 серпня 2023 року між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] укладено Договір № 4895126 (з фіксованою диференційованою процентною ставкою», сума кредиту 5 000 грн, строком на 15 днів, з базовою процентною ставкою 37,36%, який підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором «gy1GpG41Ke» (а.с. 28 30). Позивачем долучено додаток № 1 до Договору № 4895126, яким є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, загальна вартість якого становить 6 875 грн. Загальна заборгованість станом на 27 лютого 2024 року 18 125 грн, 5 000 грн основна заборгованість, 13 125 грн відсотки (а.с. 30, зворотна сторона 33). 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАзПБ» було укладено Договір № 14/06/21 (а.с. 38, 39). Актом прийому-передачі реєстру боржників № 19 від 27 лютого 2024 року до Договору № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, від 27 лютого 2024 року та витягом з Реєстру боржників № 19 до Договору № 14/06/21 від 14 червня 2021 року до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 18 125 грн, з яких: 5 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 13 125 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 37, 40). 19 серпня 2023 року між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] укладено Договір № 76791335, сума кредиту 3 900 грн, строком на 18 днів, процентна ставка 2,50%, який підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором «1GYeaR4CY3» (а.с. 41 43). Позивачем долучено: додаток № 1 до Договору № 76791335 Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, загальна вартість якого становить 5 655 грн (а.с. 43, зворотна сторона, 44). Загальна заборгованість станом на 25 січня 2024 року 14 430 грн, 3 900 грн основна заборгованість, 10 530 грн відсотки (а.с. 45, 46). Додатковою угодою № 16 від 25 січня 2024 року до Договору № 14/06/21 відступлено право вимоги до боржників (а.с. 48). Актом прийому-передачі реєстру боржників № 16 від 25 січня 2024 року до Договору № 14/06/21 та витягом з Реєстру боржників № 14 від 25 січня 2024 року до Договору № 14/06/21 до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 14 430 грн, з яких: 3 900 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 10 530 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 49, 50). 19 серпня 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено Договір № 948969 сума кредиту 4 000 грн, строком на 360 днів, стандартна процентна ставка 2,20%, який підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором «М321» (а.с. 56 65). Позивачем долучено: додаток № 1 до Договору № 948969, що є графіком платежів та Паспорт споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), які підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором «М321» (а.с. 66 68). У розрахунку заборгованості за Договором № 948969, складеному ТОВ «Селфі Кредит» станом на 30 травня 2024 року, сума загальної заборгованості [PERSON] складає 29 080 грн, з яких: 4 000 грн сума основного зобов`язання, 25 080 грн сума процентів (а.с. 69 74). 30 травня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАзПБ» було укладено Договір № 30052024 (а.с. 75 77). Згідно з Актом прийому-передачі реєстру боржників за Договором № 30052024, та витягом з Реєстру боржників до Договору № 30052024 до ТОВ «ФК «ЄАзПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 29 080 грн, з яких: 4 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 25 080 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 78, 79). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України; далі ЦК України). Цивільне законодавство ґрунтується на відповідних засадах, однією з яких є свобода договору (пункт 3 статті 3 ЦК України). За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша); правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга). Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення Договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (абзац перший). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (абзац другий). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У статті 639 ЦК України вказано: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша); якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частина друга). Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів унормовано Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV (далі Закон № 851). Відповідно до статті 5 Закону № 851 електронним документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа (частина перша); електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму (частина третя); візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (частина четверта). Згідно з частиною другою статті 14 Закону № 851 використання електронного документа у цивільних відносинах здійснюється згідно із загальними вимогами вчинення правочинів, встановлених цивільним законодавством. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII (далі Закон № 675). Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 675 електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5); електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6). Порядок укладення електронних договорів регулюється статтею 11 Закону № 675. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина перша статті 11 Закону № 675). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина третя статті 11 Закону № 675). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону № 675). Відповідно до частини шостої статті 11 Закону № 675 відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За частиною дванадцятою статті 11 Закону № 675 електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 675 якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму; договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. 2.2. У статті 526 ЦК України вказано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша). У зв`язку з цим Конституційний Суд України зазначив: «одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є «pacta sunt servanda» (договорів слід додержувати). Цей принцип входить і до системи цивільного права, зокрема він міститься в тих статтях Кодексу, які встановлюють, що зобов`язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що їх звичайно виставлено (частина перша статті 526); договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629)» (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 22 червня 2022 року № 6-р(II)/2022). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено: якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 2.3. Як встановлено судом, між ТОВ «Мілоан», ТОВ «ФК «1 БАНК», ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено кредитні договори шляхом підписання відповідачем договорів за допомогою електронного підпису одноразовими ідентифікаторами. Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року (справа № 753/20537/18) вказав, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі Закон № 996) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 травня 2024 року, справа № 381/1647/21). Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з вимогами пунктів 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій; бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації; виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року (справа № 554/4300/16) зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій; тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами існування заборгованості за кредитним договором. На підтвердження факту видачі кредитних коштів за кредитними договорами № 9820609, № 4895126, № 76791335 та № 948969 позивачем надано копії кредитних договорів, додатків до них, договори факторингу та додатки до них, розрахунки заборгованості. Утім до матеріалів справи позивачем не додано належних доказів на підтвердження перерахування грошових коштів в сумі: 5 000 грн за Договором № 9820609; 5 000 грн за Договором № 4895126; 3 900 грн за Договором № 76791335; 4 000 грн за Договором № 948969, на банківський рахунок відповідача, а також не надано будь-яких інших документів, оформлених відповідно до вимог Закону № 996, які підтверджували б здійснення первісними кредиторами господарських операцій з надання кредитів та позики відповідачу. Суд зауважує, що будь-яких посилань на такі докази не містить і позовна заява. В позовній заяві не зазначено про неможливість позивачем подати такі докази та не заявлено клопотання про витребування їх у інших осіб. Щодо наданих розрахунків заборгованості, які надано на підтвердження суми боргу, таких розрахунків недостатньо для висновку щодо отримання [PERSON] кредитних коштів та порушення останнім обов`язку щодо їх повернення. Відповідні розрахунки заборгованості є одностороннім документом позивача й самостійно не можуть вважатися належним доказом з огляду на вимоги частини першої статті 77 ЦПК України; вони не містять посилань на картковий чи інший банківський рахунок, яким користувався відповідач. Указаний висновок суду кореспондує з правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року (справа № 759/10277/20). У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина перша); позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга); якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта); у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина п`ята); докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма). Частинами першою третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. У своїй заяві представник ТОВ «ФК «ЄАзПБ» просив розглянути справу у відсутності сторони позивача, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «ЄАзПБ», звертаючись до суду з цим позовом, повинен був отримати від первісних кредиторів первинні документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідача чи видачу йому коштів за кредитними договорами, а також розміру заборгованості за ними. Суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року (справа № 904/5726/19) виснувала, що у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини (підпункти 6.6 та 6.7). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року (справа № 757/37126/18), загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитними договорами не є первинними документами, що підтверджують факт перерахування коштів та розмір заборгованості, такі документи повністю складено позивачем та первісним кредитором (односторонньо) та лише ілюструють обрахунки позивача та первісного кредитора щодо порядку визначення суми, заявленої до стягнення, але не підтверджують наявність заборгованості, її походження і розмір. Самі по собі розрахунки заборгованості без належних підтверджуючих доказів не можуть свідчити про наявність визначеної позивачем суми заборгованості, а з доданих наразі до позову доказів суд позбавлений можливості зробити достеменний висновок про те, що відповідачем не вчинялись дії щодо її погашення. З урахуванням того, що надані позивачем розрахунки суми боргу за кредитними договорами не є зведеними документами, які не було погоджено з відповідачем і не підтверджено первинними обліковими бухгалтерськими документами, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту у розмірах, зазначених у розрахунках. У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Як зазначав Верховний Суд, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (див., зокрема, постанови від 16 листопада 2023 року, справа № 757/19682/18-ц, від 16 листопада 2023 року, справа № 344/1404/22, від 08 листопада 2023 року, справа № 442/7748/20). Суд окремо зауважує, що справа перебувала у провадженні суду тривалий час, а отже у позивача (який є професійним учасником ринку фінансових послуг), у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати всі докази у справі, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд, необхідних доказів, у тому числі тих, що мають виключне значення для розгляду цієї справи протягом всього цього часу до суду не подав та про те, що такі докази з об`єктивних причин не можуть бути подані у встановлений законом строк, суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався, з огляду на що суд вирішив спір за наявними матеріалами справи. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви 3.1. Враховуючи вищенаведене, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАзПБ» про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами кредиту та позик слід відмовити. 3.2. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені судові витрати позивача слід покласти на нього в межах ним понесених.

Outcome: dismissed