Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача 26 березня 2025 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, в якій просила суд: -Визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 19 січня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною та зареєстрований в реєстрі за № 1645. -Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 жовтня 202 року, індексний номер : 75640599, щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та припинити право власності на квартиру [ADDRESS] , що було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування, зареєстрованого 19 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною В обґрунтування позову позивач у позовній заяві зазначила, що 06 червня 1992 року вона уклала шлюб з [PERSON] , про що складений актовий запис №231 Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська. Від шлюбу вони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка є дитиною-інвалідом з народження. До серпня 2024 року вона разом з молодшою донькою та відповідачем проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 26 грудня 2024 року. Після неодноразових сварок та побиття її відповідачем вона разом з молодшою донькою вимушена була переїхати проживати за своїм місцем проживання. Так як батько дитини не приймав участь в її утриманні, враховуючи, що молодша донька має вади зі здоров?ям, вона була вимушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітньої донки [PERSON] , [INFO] . Станом на лютий 2025 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, яка щомісяця тільки збільшується, оскільки останній не виконує в повному обсязі рішення суду й надалі не надає навіть передбачений Державою мінімальний розмір аліментів. З 03 грудня 1997 року відповідач був власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 03 грудня 1997 року, виданого Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, а також власником 2/3 частин квартири на підставі свідоцтва про спадщину ВМС №261914, реєстровий номер 3-204 від 16 лютого 2009 року, виданого першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 30 січня 2025 року 19 жовтня 2024 року відповідачем було відчужено належне йому нерухоме майно на користь [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий номер 1645, посвідченого 19 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кречетовою Н.Б. Таким чином, відповідач домовившись з [PERSON] фіктивно перереєстрував шляхом укладення договору дарування квартири, що була зареєстрована на його ім?я. Вважає що вищезазначений договір дарування не відповідає вимогам Цивільного кодексу України та порушує право позивача на справедливу сатисфакцію. Після укладення спірного договору дарування квартири відповідач продовжує проживати у даній квартирі, яку він подарував [PERSON] , що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 26 грудня 2024 року. А тому з метою уникнення відповідальності по несплаті аліментів на утримання хворої дитини та не отримавши дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна - постійного місця проживання дитини вирішив провести фіктивне відчуження нерухомого майна на користь своєї старшої доньки. Такі дії сторін договору дарування спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов?язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з урахуванням того, що заборгованість зі сплати аліментів продовжує збільшуватись. Укладення договору дарування за декілька днів до постановлення рішення про стягнення аліментів на думку позивачки, також свідчить про його недобросовісність та зловживання її правами. Таким чином, позивач вважає, що спірний договір дарування квартири та земельної ділянки були укладені не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни статусу квартири та земельної ділянки, з метою їх приховування від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на утримання дитини (а.с 1-8). Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 березня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.27). 26 березня 2025 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с.29). 26 березня 2025 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с.29). Ухвалою судді від 02 квітня 2025 року відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію (а.с.31-32). 07 травня 2025 року від відповідача надійшла заява про долучення доказів (а.с.39-59). 19 червня 2025 року позивачем подано заяву про виклик свідків. (а.с.67). 20 червня 2025 року позивачем надано додаткові пояснення на долучені відповідачем документи. (а.с.70-71). 23 червня 2025 року відповідачем долучено докази (а.с.75-90). В судовому засіданні від 23 червня 2025 року судом частково задоволено клопотання про допит свідків, а саме задоволено клопотання в частині допиту [PERSON] та [PERSON] , а 05 листопада 2025 року задоволено клопотання про допит свідка [PERSON] (а.с.92). 23 червня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі, та призначено розгляд справи по суті. (а.с.94-95). 08 вересня 2025 року та 12 вересня 2025 року від позивача надійшла заява про долучення документів по справі. (а.с.107, 111). 31 жовтня 2025 року позивачем подано заяву про долучення доказів по справі. (а.с.133-136). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили що [PERSON] разом зі своєю донькою [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] проте наразі там не проживають. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені клопотання та наполягала на їх задоволенні, оскільки при укладенні договору дарування не було враховано права неповнолітньої дитини, батько подарував свою квартиру старшій доньці, залишивши меншу без житла. Наразі відповідач продовжує проживати в квартирі яку подарував своїй старшій доньці, що підтверджує факт фіктивності даного договору дарування. Окрім того зазначила, що відповідач навмисно уклав договір дарування квартири, щоб в подальшому уникнути стягнення заборгованості за не сплату аліментів. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог зазначивши що квартира на праві власності належала йому, а тому він вирішив її подарувати старшій доньці. У позивача також є своя квартира де вона зараз проживає разом з меншою донькою, а тому не вважає що порушив права [PERSON] . Фактичні обставини встановленні судом [PERSON] , 06 червня 1992 року уклала шлюб з [PERSON] , про що складений актовий запис №231 Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська. (а.с.17 на звороті). Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 24 жовтня 1992 року, актовий запис №?1560, складений відділом ЗАГС виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська (а.с.18) та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28 січня 2009 року, актовий запис №58, складений Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції,(а.с. 19) яка з народження є дитиною-інвалідом (а.с.19,21-22). Як зазначає позивач в позовній заяві до серпня 2024 року вона разом з молодшою донькою [PERSON] та відповідачем проживали за адресою: [ADDRESS] , дані обставини підтвердили й допитані в судовому засіданні свідки. Після сварок позивача з відповідачем, зокрема й 05 серпня 2024 р. позивач разом з молодшою донькою вимушена була переїхати проживати за своїм місцем проживання. 11 вересня 2024 року постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська справа № 201/10028/24 відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства по відношенню до своєї дружини, за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 23). Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року справа № 203/4534/24 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини з усіх видів заробітку але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 06 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 10). В матеріалах справи наявні довідки від Соборного ВДВС у м. Дніпрі, відповідно до яких, у відповідача наявна заборгованість зі стягнення аліментів, станом на 12 лютого 2024 року у розмірі 7 848 грн. (а.с.9), станом на 15 липня 2025 року у розмірі 15 262,76 грн. (а.с.108), станом на 11 вересня 2025 року у розмірі 15 252,76 грн. (а.с.112). [PERSON] з 03 грудня 1997 року був власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 03 грудня 1997 року, виданого Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, а також власником 2/3 частин квартири на підставі свідоцтва про спадщину ВМС №261914, реєстровий номер 3-204 від 16 лютого 2009 року, виданого першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. (а.с.24-25,40,78-81) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 30 січня 2025 року 19 жовтня 2024 року відповідачем було відчужено належне йому нерухоме майно на користь [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий номер 1645, посвідченого 19 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кречетовою Н.Б. (а.с.25 на звороті, 46). Відповідно до наданої відповідачем довідки №6813 про склад сім`ї від 23 серпня 2024 року, за адресою [ADDRESS] зареєстрований лише відповідач. (а.с.48). Після укладення спірного договору дарування квартири [PERSON] продовжує проживати у даній квартирі, яку він подарував [PERSON] , що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 05 лютого 2025 року. (а.с.11). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд; частина друга цієї ж статі вказує на те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Такою юридичною дією, шо передбачена главою 55 ЦК України, є договір дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із ч.1 ст.718 Цивільного кодексу України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.722 Цивільного кодексу України, Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України) Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначенні статтею 203 ЦК України, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Основними аргументами позивача визначено, що договір дарування має бути визнаний недійсним, у зв`язку з порушенням прав малолітньої доньки [PERSON] , а саме через те, що відповідач уклав вищевказаний договір для формальної зміни статусу квартири, з метою її приховування від органів виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача грошових кошті на утримання дитини. З вказаним, суд не погоджується у зв`язку з тим, що матеріалами справи не підтверджено, що майно боржника (відповідача) знаходиться у розшуку та/або перебуває під арештом, тож відповідно не можливо підтвердити факт формальної зміни статусу квартири, з метою її приховування від органів виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від аліментних виплат на дитину, оскільки матеріалами справи підтверджується, що в період з 06 вересня 2024 року по 11 вересня 2025 року заборгованість відповідача по аліментам становить 15 252,76 грн., а довідкою від 15 липня 2025 року підтверджується, що відповідачем сплачуються аліменти на користь дитини, адже сума заборгованості з липня 2025 по вересень 2025 року не збільшувалась. Стосовно доводів позивач щодо укладення договору без попереднього дозволу органу опіки, що призвело до порушення прав неповнолітньої доньки суд зазначає наступне. 12 жовтня 2024 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру яка належала йому на праві власності, даний договір посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 1645. Дарувальник стверджує що на момент підписання цього договору малолітні та /або неповнолітні діти , та інші особи, не мають права власності на відчужуване майно. Сторони стверджують, що цей договір не суперечить правам та / або інтересам малолітніх , неповнолітніх та / або непрацездатних дітей. Відповідно до п.1.10 гл.2 розд. II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та під час здійснення функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, здійснює пошук у ньому відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно здійснюється безпосередньо нотаріусом, який зчиняє відповідну нотаріальну дію та/або здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як вбачається з матеріалів справи, при посвідченні 22 жовтня 2024 року відповідачем було надано довідку що в даній квартирі він зареєстрований сам, окрім того на час укладення договору дарування неповнолітня донька вже переїхала проживати за місцем реєстрації разом з матір`ю. Отже, приватний нотаріус при посвідченні 12 жовтня 2024 року договору дарування, не повинна була витребувати у відчужувача - [PERSON] дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину. Пунктом 2 статті 177 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав. Згідно із ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, вказаними вимогами чинного законодавства встановлено, що батьки без дозволу органу опіки та піклування не мають права вчиняти будь-які правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Крім того, згідно із правовою позицією Верховного Суду України щодо вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування, правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвели до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини, щодо жилого приміщення. Між тим, як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, єдиним власником квартири був [PERSON] тобто в даному випадку укладання вказаного договору ніяким чином не стосувалося та не призводило до звуження майнових прав дитини. Щодо порушення охоронюваних законом інтересів [PERSON], зменшення або обмеження її прав та інтересів щодо жилого приміщення внаслідок укладеного договору дарування, то по перше неповнолітня з народження була зареєстрована в квартирі яка належала її матері, та по друге на час укладення договору фактична вже в спірній квартирі не проживала. Таким чином, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). Питання розподілу судових витрат, вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed