Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю, з посиланням на норми ст. 344 ЦК України, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 58/100 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] , позивач по справі. 07.02.1990 на підставі ордеру на житлове приміщення [PERSON] надано право на заняття житлового приміщення - спірної квартири, на сім`ю з трьох осіб: батьку [PERSON] , матері [PERSON] та сину [PERSON] . В подальшому, у зв`язку з повною виплатою паєнакопичення власником квартири став [PERSON] . Сімейне життя у батьків позивача не склалося, після розірвання шлюбу стосунки стали неприязними, вони не могли вирішити питання поділу майна, у зв`язку з чим рішенням Мінського районного суду м. Києва від 28.05.1992 за [PERSON] визнано право власності на пай в квартирі [ADDRESS] у розмірі 5653,65 руб., з виділенням кімнати площею 17,4 кв.м та двох лоджій прилеглих до цієї кімнати, а за [PERSON] визнано право власності на пай в квартирі [ADDRESS] у розмірі 4142,35 руб., з виділенням кімнати площею 12,4 кв.м, при цьому кухню, коридор та інші приміщення у квартирі залишено в загальному користуванні сторін. 11.09.1992 мати позивача [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим її прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] ». Спірна квартира була зареєстрована наступним чином: за [PERSON] - у розмірі 42/100, а за [PERSON] - у розмірі 58/100. Позивач зазначає, що з 14.01.1994 і по теперішній час його мати [PERSON] зареєстрована та проживає у м. Ялта, АР Крим, а він разом з батьком [PERSON] проживає у спірній квартирі, користуються нею, оплачують житлово-комунальні послуги, спір з приводу користування кімнатою площею 17,4 кв.м між позивачем та його матір`ю відсутній, вона не заперечує щодо належності синові на праві власності вказаної кімнати, проте у зв`язку з перебуванням на окупованій території позбавлена можливості приїхати до м. Києва для переоформлення своєї частини квартири на сина. Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності на 58/100 частини квартири [ADDRESS] яка належить відповідачу за набувальною давністю. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.10.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.11.2025 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява, яка надійшла від імені відповідача на електронну пошту суду, в якому відповідач позовні вимоги повністю визнав, проти задоволення позову не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності. Водночас, суд відмовив у задоволенні вказаної заяви щодо прийняття визнання позову відповідачем, оскільки вона не підписана відповідачем належним чином, у встановленому законом порядку, надійшла на електронну пошту суду, разом з тим суд долучив її до матеріалів справи. Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] в період з 29.09.1984 по 17.01.1991 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17.01.1991 та від якого у них народився син [PERSON] , позивач по справі (а.с.23,40,41). 07.02.1990 на підставі ордеру на житлове приміщення [PERSON] надано право на заняття житлового приміщення - спірної квартири, на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] , дружині [PERSON] та сину [PERSON] (а.с.38). Згідно довідки ЖБК «Автотранспортник-7» від 04.12.2024 (а.с.39), власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , який єчленом ЖБК «Автотранспортник-7», сума пайового внеску за квартиру сплачена в повному обсязі, заборгованості по внескам на експлуатацію та ремонт немає. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 28.05.1992 за [PERSON] визнано право власності на пай в квартирі [ADDRESS] у розмірі 5653,65 руб., з виділенням кімнати площею 17,4 кв.м та двох лоджій прилеглих до цієї кімнати, а за [PERSON] визнано право власності на пай в квартирі [ADDRESS] у розмірі 4142,35 руб., з виділенням кімнати площею 12,4 кв.м, при цьому кухню, коридор та інші приміщення у квартирі залишено в загальному користуванні сторін (а.с.42-49). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] виданого 11.09.1992 Массандрівською радою народних депутатів м. Ялти Республіки Крим, 11.09.1992 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим її дошлюбне прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] ». Як убачається з довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.04.2018, виданої на запит третьої особи, спірна квартира зареєстрована на 58/100 за іншою фізичною особою, інші частини в бюро не зареєстровані (а.с.50). В судовому засіданні позивач та третя особа не заперечували стосовно їхньої обізнаності щодо належності на праві власності 58/100 частин спірної квартири відповідачу. Згідно висновку про вартість майна (а.с.52-57), складеного 18.09.2025 ФОП [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 2683437 грн. Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст.344 Цивільного кодексу України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки. Оскільки, як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачу достеменно було відомо, хто є власником 58/100 частини квартири [ADDRESS] , відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю. Таким чином, позивачем обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Вищезазначене підтверджується правовою позицією Верховного суду України по справі № 539/1605/16-ц від 04.07.2018, де зазначено, що «при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. З точки зору суду, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння). Тобто, виключено набуття права власності на майно за набувальною давністю, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, безоплатного користування, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Разом з цим, згідно із роз`ясненнями, викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Додатково суд звертає увагу на те, що не лише позивач постійно користується спірним майном, оскільки є інший співвласник, який є постійним користувачем. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Частинами 1,2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи з вищевикладеного, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що позивачем не доведені умови щодо добросовісності та безтитульності володіння квартирою, суд не знаходить законних підстав для визнання за позивачем права власності на 58/100 частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed