Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

19 січня 2026 року представник позивача Біліченко О.О. в інтересах [PERSON] звернувся до Хортицького районного суду з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в розмірі 25 000 гривень посилаючись на те, що [PERSON] у період з 2000 року по 2024 рік працював у ПАТ "ЗАПОРІЗЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "ЗАПОРІЖСТАЛЬ" в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на різних посадах 10.06.2024 року. Позивач звільнився з ПАТ "ЗАПОРІЖСТАЛЬ" за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Відповідно до Медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 02.07.2025 року, протокол №26/358, виданим ВП «НПМЦ професійного здоров`я НУОЗ України імені П.Л. Шупика» позивачу встановлено професійні захворювання: «1. Хронічний (пиловий) бронхіт першої стадії. Емфізема легень. Помірний пневмофіброз. Легенева недостатність першого ступеня; 2. Хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість другого ступеня (з легким ступенем зниження слуху) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ». Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.09.2025 року (Форма П-4): Пункт 9: Дата встановлення остаточного діагнозу за вказаними вище професійними захворюваннями 02.07.2025 року. Пунктами 17, 18 цього Акту встановлено таке: «Хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи Позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (24 роки, 00 місяців). Причиною виникнення отриманих позивачем професійних захворювань є наявність на його робочих місцях на ПАТ «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів, перелік яких визначено в пункті 18 цього Акту шум, хімічні фактори, тощо, фактичні показники яких значно перевищують нормативні». В пунктах Інформаційної довідки про умови праці, працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання від 26.07.2024 року також зазначений: перелік (кількісна характеристика) шкідливих факторів, що мали місце під час виконання працівником технологічного процесу, фактори виробничого середовища та трудового процесу, де зазначається таблиця з переліком цих факторів, у одній колонці якої вказане «нормативне значення» (яке є гранично допустимим), а в інших колонках «фактичне значення» згідно атестацій, яке по багатьом факторам перевищує нормативне, іноді в десятки разів. Згідно пунктів 16, 17.2.3., 17.2.4 Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за № 52/26/53/В (рішення від 07.01.2026 р. №52/26/53/Р, складеному у КНП «МІСЬКА ЛІКАРНЯ ЕКСТРЕНОЇ ТА ШВИДКОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ» ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ) ступінь втрати професійної працездатності Позивача внаслідок професійних захворювань складає 25 (двадцять п`ять) %. Отримання позивачем професійного захворювання призводить його до фізичних та моральних страждань, які мають бути компенсовані одноразово відповідачем. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не може вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку в ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Окрім цього позивач має постійні фізичні страждання, внаслідок вказаних вище професійних захворювань, що спричиняє йому душевні страждання, призводить до хвилювань, депресивного стану. Позивачу 45 років, з яких значну частину життя (24 роки, 00 місяці) він працював за робітничим професійним напрямком на підприємстві відповідача. Однак, станом не теперішній час, працювати за фахом позивач фізично не зможе ніколи, за станом свого здоров`я, змінився стан та якість життя позивача, що завдає йому постійних моральних страждань. Позивач оцінює спричинену йому відповідачем моральної шкоду, в грошовому вимірі в розмірі 25 000 грн., яку просить стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 19 січня 2026 року відкрито провадження по справі, відповідачеві наданий строк на подання відзиву. 29 січня 2026 року представник відповідача ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» надав відзив, в якому виклав свої заперечення проти заявлених позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити, зазначив, щодо роботи на підприємстві відповідача, що позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці, за весь період роботи на підприємстві відповідача працівник жодних скарг не заявляв, обов`язкові медичні огляди проходив. Під час працевлаштування на ПАТ «Запоріжсталь» [PERSON] був ознайомлений з важкими та шкідливими умовами праці та надав свою добровільну згоду на роботу у цих умовах. Зі свого боку ПАТ «Запоріжсталь» при прийомі позивача на роботу повідомляли його про наявність у нього права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до діючого законодавства і колективного договору. Під час роботи на ПАТ «Запоріжсталь» [PERSON] щороку проходив періодичні медичні огляди, у зв`язку з чим, допускався відповідачем до роботи за своєю професією, що підтверджується медичними довідками про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду. Факт допуску позивача до роботи свідчить, що він був визнаний придатним для роботи за своєю професією. Жодної інформації стосовно виявлення початкових стадій будь-яких професійних захворювань, рекомендації відносно позивача про необхідність проходження додаткових обстежень або лікування ПАТ «Запоріжсталь» від медичного закладу, який проводив періодичні та позачергові медичні огляди (ТОВ «ВІТАЦЕНТР») не отримувало. [PERSON] добровільно приступив до виконання трудових обов`язків за своєю професією, від дорученої роботи він не відмовлявся, про те, що при виконанні роботи створювалася виробнича ситуація небезпечна для його життя або здоров`я позивач адміністрацію ПАТ «Запоріжсталь» не повідомляв. ПАТ «Запоріжсталь» отримувало відповідні медичні висновки про придатність позивача для виконання дорученої йому роботи і, відповідно, не мало правових підстав для відсторонення позивача від роботи у зв`язку з невідповідністю його виконуваній роботі за станом здоров`я. Наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування, необхідно довести наявність всіх складових цивільноправової відповідальності, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 52/25/53/В від 07.01.2026р. Позивачу встановлено ступінь втрати працездатності 25 % тимчасово лише на один рік (п. 16 Витягу). У випадку, якщо б даний ступінь втрати не був тимчасовий, а був постійним, витяг мав би містити вказівку про встановлення вказаного ступеня безстроково, однак вказівка про безстроковість відсутня. Крім того, позивач не є особою з інвалідністю, не потребує постійного стороннього догляду (п. 17.1.1, п. 17.1.3 Витягу), та відповідно не позбавлений можливості працювати та забезпечувати свої потреби життєдіяльності. Оскільки втрата працездатності була встановлена позивачу у грудні 2025р., а з позовом позивач звернувся до суду вже у січні 2026 р., це свідчить про те, що якщо моральні страждання і мали місце у позивача, то вони мають явно виражений нетривалий характер. Визначений у даному випадку ступінь втрати професійної працездатності позивача на рівні 25 % є доволі незначним (менше 50 %), має тимчасовий характер (встановлений на один рік). Отже, розмір заявленої моральної шкоди у сумі 25 000,00 грн. є завищеним та таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, а не за станом здоров`я. Згідно п. 1.5 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій періодичні медичні огляди проводяться з метою забезпечення динамічного спостереження за станом здоров`я працівників в умовах дії шкідливих та небезпечних виробничих факторів і трудового процесу. Праця, яку виконував позивач відповідала його функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. В період роботи позивач щорічно проходив медичні огляди та за результатами яких його було визнано працездатним, на стан здоров`я не скаржився. Стан здоров`я обумовлений виключно власним волевиявленням позивача. Посилання позивача лише не той факт, що відповідач може сплатити таку суму, не може бути обґрунтування розміру стягнення моральної шкоди з відповідача. Витрати на правничу допомогу є значно завищеними, представник позивача не потребує значних зусиль та часу для виконання роботи за договором. Просить у задоволенні позову відмовити, справу розглядати в режимі відеоконференцв`язку. 03.02.2026 року представник позивача надав відповідь на відзив. 04.02.2026 року представник відповідача надав заперечення на відповідь. 17.02.2026 року представник позивача надав додаткові пояснення на обґрунтування суми понесених витрат на правничу допомогу. Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути заявлені витрати у справі. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві. У разі задоволення вимог зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. З урахуванням думки учасників справи суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність позивача. Вислухавши доводи представників сторін, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжсталь» у період з 06.06.2000 р. по 10.06.2024 р. Наказом № 3521 від 10.06.2024 р. [PERSON] було звільнено з ПАТ «Запоріжсталь» на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до Медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 02.07.2025 року, протокол №26/358, виданим ВП «НПМЦ професійного здоров`я НУОЗ України імені П.Л. Шупика» Тарасенкові Я.В. встановлено професійні захворювання: «1. Хронічний (пиловий) бронхіт першої стадії. Емфізема легень. Помірний пневмофіброз. Легенева недостатність першого ступеня; 2. Хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість другого ступеня (з легким ступенем зниження слуху) за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І.». Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.09.2025 року (Форма П-4) [PERSON] має загальний стаж роботи 25 років 07 місяці, у тому числі у цеху в умовах впливу шкідливих факторів 24 роки. Професійне захворювання встановлене 02.07.2025 року. Діагноз основний: 1. Хронічний (пиловий) бронхіт першої стадії. Емфізема легень. Помірний пневмофіброз. Легенева недостатність першого ступеня (J42). 2. Хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість другого ступеня легким зниженням слуху) - за класифікацією В.О. Остапкович і Н.І. Пономарьової (Н90.5). Захворювання професійні. Пункт 9: Дата встановлення остаточного діагнозу за вказаними вище професійними захворюваннями 02.07.2025 року. Пунктами 17, 18 цього Акту встановлено таке: «Хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи Позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (24 роки, 00 місяців). Причиною виникнення отриманих Позивачем професійних захворювань є наявність на його робочих місцях на ПАТ «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів, перелік яких визначено в пункті 18 цього Акту шум, хімічні фактори, тощо, фактичні показники яких значно перевищують нормативні». Згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014р. № 248, умови праці на робочому місці [PERSON] (далі [PERSON] ) відносяться до 3 класу 4 ступеня «Шкідливі»: - по вмісту в повітрі робочої зони хімічних речовин в т.ч. аерозолю фіброгенної дії - до 3 класу 4 ступеня «Шкідливі»; - по показникам мікроклімату до 3 класу 4 ступеня «Шкідливі»; по рівню шумового навантаження - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; загальна оцінка до 3 класу 4 ступеня «Шкідливі». Хронічне захворювання виникло за обставин: старший змінний майстер пічного та розливального прольоту мартенівського цеху ПАТ «Запоріжсталь» організує і здійснює оперативне управління виробничо-технічною діяльністю з виробництва і вивантаження сталі у зливках в зміні, здійснює оперативне керівництво організацією виробництва в зміні, організує та контролює своєчасну очистку прольоту та технологічних відходів, попереджує, виявляє та усуває причини порушень технологічного процесу, аварій, простоїв, координує і контролює роботу відділення у зміні, забезпечує використання у виробництві сировини, матеріалів, напівфабрикатів відповідно до вимог нормативної документації, забезпечує повне завантаження устаткування та продуктивну роботу робітників, організує роботу піднімально-транспортних засобів; керує, контролює і забезпечує хід технологічного процесу, правила технічної експлуатації і задані режими роботи, графіки ремонтів та інше. Внаслідок тривалого стажу роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів у ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (стаж роботи 24 роки 00 місяців) та відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): 1. Наявність на робочому місці старшого змінного майстра пічного та розливального прольоту мартенівського цеху ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (стаж роботи 07 років 01 місяць) шкідливих виробничих факторів: І. Хімічні фактори: - концентрації кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 2 до 10% перевищують ГДК в 11,6-14,45 рази (46,518-57,8136 мг/м3 при ГДК - 4,0 мг/м3), концентрації заліза (III) оксиду перевищують ГДК в 1,55-3,2 рази (9,2558-19,0042 мг/м3 при ГДК - 6,0 мг/м3). З урахуванням ефекту сумації речовин односпрямованої дії, їх концентрації перевищують ГДК у 16,0-14,83 рази, згідно з «Державними медико-санітарними нормативами допустимого вмісту хімічних і біологічних речовин у повітрі робочої зони», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я від 09.07.2024 № 1192. ІІ. Шум: еквівалентний рівень шуму перевищує ГДР на 9,9-11,5 ДБА (89,9-91,5 дБА, при ГДР 80 дБА), згідно з ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми шуму, ультразвуку та інфразвуку». 2. Наявність на робочому місці майстра блоку печей мартенівського цеху ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (стаж роботи 04 роки 00 місяців) шкідливих виробничих факторів: І. Хімічні фактори: - концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 2 до 10% перевищує ГДК у 14,5 рази (57,8136 мг/м? при ГДК - 4,0 мг/м3), концентрація заліза (III) оксиду перевищує ГДК в 1,5 рази (9,2558 мг/м3 при ГДК - 6,0 мг/м3). 3 урахуванням ефекту сумації речовин односпрямованої дії, їх концентрації перевищують ГДК у 16,0 рази, згідно з Державними медикосанітарними нормативами № 1192. ІІ. Шум: еквівалентний рівень шуму перевищує ГДР на 8,5 дБА (88,5 ДБА, при ГДР 80 ДБА), згідно з ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми шуму, ультразвуку та інфразвуку». 3. Наявність на робочому місці підручного сталевара мартенівської печі мартенівського цеху ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (стаж роботи 12 років 09 місяців) шкідливих виробничих факторів: І. Хімічні фактори: - концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 2 до 10% перевищує ГДК у 21,2-25,6 рази (84,9347-102,2142 мг/м3 при ГДК - 4,0 мг/м3), концентрація заліза (III) оксиду перевищує ГДК у 2,9 рази (17,1762 мг/м3 при ГДК - 6,0 мг/м3). З урахуванням ефекту сумації речовин односпрямованої дії, їх концентрації перевищують ГДК у 28,5 рази, згідно з Державними медикосанітарними нормативами № 1192. II. Шум: еквівалентний рівень шуму перевищує ГДР на 11,4-15,8 ДБА (91,4-95,8 дБА, при ГДР 80 дБА), згідно з ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми шуму, ультразвуку та інфразвуку». У зв`язку з тривалим стажем роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів встановити винних осіб у виникненні професійного захворювання неможливо. Згідно з п. 3.8 колективного договору, прийнятого на конференції трудового колективу «Товариство не несе відповідальність за стійке погіршення стану здоров`я працівників, що спричинило втрату працездатності, в тому числі часткову, в результаті роботи понад установлений період в шкідливих і особливо шкідливих умовах праці на посадах і професіях, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1 та № 2, затверджених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». За текстом Інформаційної довідки про умови праці, працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання від 26.07.2024 року, згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічною класифікацією праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014р. № 248 умови праці підручного сталевара мартенівської печі мартенівського цеху ВАТ «Запоріжсталь» відносяться до 4 класу «Небезпечні». За період роботи [PERSON] кухарем дільниці технологічних випробувань Центру технічної експлуатації місцевого телефонного зв`язку ОДПЕЗ «Запоріжтелеком», він не підпадав під дію шкідливих виробничих факторів. Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за № 52/26/53/В (рішення від 07.01.2026 р. №52/26/53/Р, складеному у КНП «МІСЬКА ЛІКАРНЯ ЕКСТРЕНОЇ ТА ШВИДКОЇ МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ» ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ) ступінь втрати професійної працездатності Позивача внаслідок професійних захворювань складає 25 (двадцять п`ять) %. ( п. 16, 17.2.3., 17.2.4). Ступень втрати працездатності встановлений з 12.12.2025 року. Дата повторного оцінювання відсотка непрацездатності ( у разі необхідності) -12.12.2026 року. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. За ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до вимог ст.173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Положеннями статті 29 КЗпП України встановлено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. В самій нормі вже передбачена наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих умов праці, яке власником ще не усунуто. Тобто існує обов`язок власника на вдосконалення та модернізацію в подальшому робочого місця прийнятого працівника, що дасть можливість усунути ті небезпечні та шкідливі речовини, які негативно впливають на стан здоров`я працівника. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 1168 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров`я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд наголошує, що моральна, і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров`я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину фізичних і моральних страждань, та суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров`я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. №1-рп/2004 Про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що хронічні професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з причин тривалої праці внаслідок допущеного перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Внаслідок отриманого професійного захворювання Позивач не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку в ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення висновком МСЕК втрати працездатності, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав на підставі положень статті 237-1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання, і стягнення моральної шкоди з роботодавців. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує обставини, які мають суттєве значення: характер, глибину і обсяг фізичних та душевних страждань, яких [PERSON] зазнає у зв`язку із хронічними професійними хворобами, відсоток втрати працездатності (25 %), тяжкість ушкоджень здоров`ю (відсутність групи інвалідності). Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) у постанові від 23.01.2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та у постанові від 20.11.2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано конституційну значимість здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених моральних страждань є 25 000,00 грн. Доводи представника відповідача, що саме позивач винний в отриманні професійного захворювання, оскільки відповідно до статті 38 КЗпП України не скористався правом розірвання трудового договору за власним бажанням та продовжував працювати, відповідно до ст. 43 Конституції України вільно обрав місце свого працевлаштування, є необґрунтованими, оскільки статтею 153 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та впровадження сучасних засобів техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечення санітарно-гігієнічних умов, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. При цьому, судом встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є робота у шкідливих та небезпечних умовах. Можлива обізнаність працівника із шкідливими умовами не нівелює обов`язки роботодавця щодо створення для працівників безпечні умови праці та нести відповідальність за відсутність таких умов. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення(ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права(справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.) Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписом п.2 частини другої ст. 141 цього Кодексу судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Згідно положень с.1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до п.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що в межах цієї справи позивач [PERSON] отримував правову допомогу адвоката Біліченко О.О., розмір якої визначений в 10 000 грн. Вказані обставини підтверджуються наданими суду Договором про надання правової допомоги від 22 серпня 2025року, ордером АР №1258112 від 22 серпня 2025 року, Актом приймання виконаних робіт №1 від 31.05.2023 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 31.01.2026 року. Разом з тим, представником відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» подані заперечення щодо розміру витрат на правову допомогу з посиланням на те, що вони не є співмірними із складністю справи, фактично витраченим адвокатом часом та обсягом відповідних послуг. Оцінивши повідомлені представником відповідача обґрунтування, які суд знаходить частково доречними, виходячи з предмету спору, ціни позову, значення справи для сторін, критеріїв реальності адвокатських послуг та розумності їх розміру, суд відповідно до вимог ст.137 ЦПК України вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 6000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved