Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

ВИКОРИСТАНІ У ТЕКСТІ РІШЕННЯ УМОВНІ СКОРОЧЕННЯ Позивач - [PERSON] . Відповідач - [PERSON] . Рішення суду - заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.04.2013 у справі №442/1772/13, що набрало законної сили 13.05.2013. ЦК - Цивільний кодекс України. ЦПК - Цивільний процесуальний кодекс України. ПРАВОВІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Позовні вимоги та обставини, покладені на їх обґрунтування Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Відповідача 176731,94 грн (з яких: 151659,20 грн - інфляційні втрати, 25072,74 грн - 3% річних) за час невиконання Відповідачем Рішення суду. Також, Позивач просить покласти на Відповідача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1767,32 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог Позивач вказує, що 17.03.2010 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір безпроцентної позики, згідно умов якого, Позивач позичив Відповідачу кошти в розмірі 5900 євро та 1000 доларів США (70733,01 у гривневому еквіваленті), а Відповідач зобов`язався повернути вказані грошові кошти 01.05.2010, однак, взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти Позивачу не повернув, у зв`язку з чим, Позивач у 2013 році звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача заборгованості за таким договором позики. Рішенням суду стягнуто Відповідача на користь Позивача: 70733,01 грн заборгованості за договором позики, 4800 грн витрат на правову допомогу, 818,99 грн судового збору - тобто загалом грошові кошти в сумі 76352,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 13.05.2013. В період з 2013 року по червень 2018 року Відповідач Рішення суду не виконував, грошові кошти Позивачу не сплачував. З червня 2018 року по травень 2022 року Відповідач сплатив Позивачу 10964,98 гривень, а з жовтня по грудень 2024 - Відповідач сплатив решту заборгованості за Рішенням суду. Оскільки Рішення суду тривалий час - з 2013 року по грудень 2024 року, Відповідачем не виконувалось, Позивач зазнав матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. За таких обставин, починаючи з дня набрання законної сили Рішенням суду - 13.05.2013, до дати сплати грошового зобов`язання 16.12.2024 року - Позивач здійснив нарахування інфляційних втрат у розмірі 151659,20 грн та 3% річних у розмірі 25072,74 гривень на грошове зобов`язання Відповідача перед Позивачем, в розмірі, визначеному Рішенням суду - 76352,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити в повному обсязі. Правова позиція Відповідача, заперечення проти позову Відповідач у відзиві проти позову заперечував, просив у позові відмовити. В обґрунтування своєї правової позиції вказує, що Позивачем невірно обрано загальну суму грошових коштів, призначених до стягнення Рішенням суду - 76352,00 грн, як базу нарахування інфляційних втрат та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України, а вірною базою нарахування є лише сума заборгованості за договором 70733,01 грн., без врахування стягнутих за Рішенням суду витрат зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу, При цьому, Відповідач, із посиланням на пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вказує про те, що він звільнений від обов`язків сплати неустойки, штрафу та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 12 березня 2020 року по 23 лютого 2022, з огляду на встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Також, Відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності, з огляду на те, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а тому Позивач вправі нараховувати інфляційні втрати та 3% річних з 13.05.2017 по 12.03.2020 з урахуванням сплачених сум боргу, а не з травня 2013 по грудень 2025. Крім того, Відповідач просить звільнити його від майнової відповідальності за невчасне виконання грошового зобов`язання, з огляду на стан його здоров`я. Відповідачем також були подані заперечення щодо витрат Позивача на професійну правничу допомогу у яких зазначено, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат в сумі 25000,00 грн, а надані Позивачу послуги не вартують 25000,00 грн з огляду на обсяг позовної заяви та неправильний, на думку Відповідача, розрахунок позовних вимог, якій0 здійснено за допомогою ШІ. Відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Заочним Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.04.2013 (набрало законної сили 13.05.2013) у справі №442/1772/13 стягнуто з [PERSON] (Відповідача у поточній справі) на користь [PERSON] (Позивача у поточній справі) заборгованість за договором позики у розмірі 70733,01 гривень, 4800 гривень витрат на правову допомогу та 818,99 гривень судового збору. Загальна сума грошових коштів стягнутих з Відповідача на користь Позивача за вказаним рішенням суду становить 76352,00 грн (а.с.7). В матеріалах справи відсутні докази того, що Рішення суду від 29.04.2013 до 22.06.2018 будь-яким чином виконувалось Відповідачем. Згідно інформації Мостиського ВДВС у Яворівському районі Львівської області №28431 від 09.07.2025, в період з 22.06.2018 по 06.05.2022 з Відповідача на користь Позивача стягнуто частину стягуваних за Рішенням суду грошових коштів у розмірі 10964,98 грн (а.с. 8). В подальшому, як вбачається з представленої Позивачем виписки по його банківському рахунку, Відповідачем на виконання Рішення суду перераховано Позивачу: 22.10.2024 - 5208,00 грн; 14.11.2024 - 2727,28 грн; 28.11.2024 - 3636,37 грн; 16.12.2024 - 53814,57 грн (а.с. 9-12). Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 16.12.2024, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №442/1772/13-ц виданого 14.06.2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області - закінчено (а.с. 13). ЗАКОНОДАВСТВО, СУДОВА ПРАКТИКА, МОТИВИ СУДУ Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (частини 1 та 2 статті 509 ЦК України). Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:договори та інші правочини (частина 1 та пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України) У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 ЦК України). Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (стаття 18 ЦПК України). Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 526, частина 1 статті 598, частина 1 статті 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина 1 статті 610 ЦК України). За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Верховного Суду від 31.07.2024 у справі №161/11703/22). Відповідальність за порушення грошового зобов`язання Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частини 1 та 2 статті 625 ЦК України). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24). Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Верховного Суду від 31.07.2024 у справі №161/11703/22). Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом (постанова Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, пункт 158). Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (постанова Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, пункт 159). Позовна давність Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина 1 статті 256, частина 1 статті 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, пункт 80). В аспекті позовної давності суд, з урахуванням фактичних обставин справи, враховує наступні правові позиції, викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24: 82. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. 83. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. 84. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. 85. Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. 86. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. 87. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. 88. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. 89. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). 90. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 91. Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. 92. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. 93. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. 94. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. 95. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. 96. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. У разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року (постанова Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, пункти 154, 155). МОТИВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ З огляду вищезазначені положення чинного законодавства України - Рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення з Відповідача на користь Позивача грошових коштів - є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, обов`язку Відповідача виконати визначене Рішенням суду грошове зобов`язання, у разі невиконання якого, Відповідач несе передбачену частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність. При цьому, за обставинами поточної справи, договірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого Відповідачем зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦПК України з урахуванням загального розміру грошових коштів, про стягнення яких зазначено у Рішенні суду, із врахуванням не тільки задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики, а й, зокрема, судових витрат, які складаються з витрат Позивача зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Вищенаведена позиція щодо бази нарахування інфляційних втрат та 3% річних у разі невиконання рішення суду повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2024 у справі №161/11703/22. Таким чином, Позивачем вірно визначено базу нарахування інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з невиконанням Відповідачем визначеного Рішенням суду грошового зобов`язання у загальній сумі грошових коштів, які було присуджено до стягнення - тобто з урахуванням як задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики (у розмірі 70733,01 грн), так присуджених до стягнення судових витрат зі сплати судового збору (763,52 грн) та витрат на правничу допомогу (818,99 грн) - тобто 76352,00 грн, а посилання Відповідача на неправильне визначення Позивачем такої бази нарахування - відхиляються судом з огляду на зазначені вище обставини та судову практику Верховного Суду. Позивачем представлено суду розрахунок позовних вимог, здійснений Позивачем з урахуванням розміру грошового зобов`язання у 76352,00 грн, періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних з 14.05.2025 (дня наступного за днем набрання Рішенням суду законної сили) по 15.12.2025 (дня, що передує дню отримання Позивачем останнього платежу, яким фактично припинено виконанням грошове зобов`язання Відповідача перед Позивачем за Рішенням суду, у урахуванням здійснення погашення заборгованості перед Позивачем в період з 22.06.2018 по 06.05.2022 та з 22.10.2024 по 16.12.2024. Відповідно до вищевказаного розрахунку, розмір нарахованих інфляційних втрат становить 151659,20 грн, розмір нарахованих 3% річних становить - 25072,74 грн. У даному випадку, передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок Відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту набрання Рішенням суду законної сили. Однак, Відповідачем заявлено про застосування позовної давності до частини позовних вимог. Правова позиція Відповідача полягає в тому, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України обмежується трьома роками, які передували подачі такого позову, а тому позивач вправі нараховувати інфляційні втрати на 3% річних з 13.05.2017 по 12.03.2020 з урахуванням сплачених сум боргу, а не з травня 2013 по грудень 2025. Наведена правова позиція Відповідача суперечить вищевказаній правовій позиції, викладеній у постанові Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, за змістом якої - звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року. В той же час, з урахуванням вищевказаних правових позиції, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, а саме про те, (1) що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову до суду; а також про те, що (2) звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року - суд дійшов висновку, що право Позивача на звернення до суду про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України обмежується трьома роками, що передували 02 квітня 2020 року, тобто - 02.04.2017 року. У зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням коригування та зміни дати початку нарахування інфляційних втрат та 3% річних з 14.05.2013 на 02.04.2017 - тобто з Відповідача на користь Позивача слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 55 942,97 та 3% річних у розмірі 16174,07 грн. Щодо заявленого Відповідачем клопотання про звільнення його від майнової відповідальності з огляду на стан здоров`я, суд зазначає про відсутність правових підстав для його задоволення з огляду як на положення частини 1 статті 625 УК України, за змістом яких боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, так і з огляду на вищевикладені правові позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 02.07.2025 у справі №903/602/24, пункти 158, 159) про те, що розмір процентів річних (який становить 3% річних) та інфляційні втрати - не підлягають зменшенню судом. Посилання Відповідача на те, що, з урахуванням положень пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він звільнений від обов`язків сплати неустойки, штрафу та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 12 березня 2020 року по 23 лютого 2022, з огляду на встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" - суд відхиляє оскільки, положення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не стосуються стягнення інфляційних втрат та 3% на підставі статті 625 ЦК України, оскільки такі нарахування не є неустойкою, штрафом або пенею за прострочення виконання грошового зобов`язання, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання; ВИСНОВКИ СУДУ За наслідками розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача інфляційних втрат у розмірі 55 942,97 та 3% річних у розмірі 16174,07 грн. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Склад судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи - зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (частина 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, серед іншого, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1 та 2 частини 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Судовий збір Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1 та 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Особи з інвалідністю I та II груп звільняються від сплату судового під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються (пункт 9 частини 1 статті 5 статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України). Положення частини 6 статті 141 ЦПК України щодо компенсування судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України стосуються й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (постанова Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-152цс17, постанова Верховного суду від 19.02.2025 у справі 274/4384/23 та інші). Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1767,40 грн. В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що Відповідач є особою з інвалідністю ІІ загального захворювання довічно. Таким чином, Відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі пункт 9 частини 1 статті 5 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а витрати Позивача зі сплати судового збору - слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на підставі частини 6 статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (41%) - тобто у розмірі 724,60 грн. Професійна правнича допомога, порядок розподілу витрат Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, передбачено положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №7559215/15). Суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21). Витрати Позивача на професійну правничу допомогу З представлених суду документів вбачається, що між Позивачем та Адвокатським об`єднанням «Івашків і Партнери» укладено договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) №4/07 від 29.07.2025, на виконання умов якого, Позивачу надані послуги з правової допомоги шляхом представництва прав та інтересів Позивача у справі, що стосується стягнення інфляційних та 3% річних з Відповідача у справі. Договором встановлено фіксований розмір гонорару- 25000,00 грн., який був сплачений Позивачем. Відповідач заперечував щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн., вказувавши що Позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження понесених витрат. Крім того вказував, що підготовка позовної заяви на 4-х аркушах та розрахунок зроблений за допомогою ШІ, не вартує 25000,00 грн. В той же час, суд не може погодитись з такими доводами Відповідача, оскільки фактичне понесення Позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн - підтверджується квитанцією № 29-1437138/1 від 29.07.2025 (а.с. 23), а фактичний обсяг позовної заяви - не є критерієм співмірності з яким розміру витрат на оплату послуг адвоката вимагається положеннями частини 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України. У даному випадку витрати Позивача на оплату послуг адвоката співмірні зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання таких послуг їх обсягом, ціною позову. З огляду на викладене, витрати Позивача на професійну правничу допомогу, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, слід стягнути з Відповідача на користь Позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (41%) - тобто у розмірі 10250,00 грн. РІШЕННЯ СУДУ

Outcome: partial