Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Адвокат Веріковська Т.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовних вимог і до повнолітня дітей та визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.03.2002, який розірвано рішенням Заводського районного суду від 01.11.2023. після розірвання шлюбу діти [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з матір`ю в м. Одеса, а [PERSON] , [INFO] залишався проживати з батьком. Рішенням Заводського районного суду від 04.04.2024 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від всіх виів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.02.2024 і до їх повноліття, на виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрите виконавче провадження Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В подальшому між [PERSON] та доньками [PERSON] та [PERSON] почали виникати сварки, також співмешканець відповідача втручався у виховання дітей, створював конфліктні ситуації, мати дітей не реагувала на таку поведінку свого співмешканця, перестала приділяти увагу дітям, займались веденням сторінки у соцмережах, де викладала родаки про своє та дітей життя, без згоди останніх, змушувала постійно старших доньок доглядати за братом, як у денний так і нічний час, та доньки в травні 2024 року повернулися жити до батька за [ADDRESS] , де дітям проживати комфортно, створені все умови для проживання. відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.05.2025 №103, складеного службою захисту прав, свобод і законних інтересів дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради та з того часу діти перебувають на його повному утриманні. Відповідачка з травня 2024 року дітей матеріально не забезпечує, вихованням не займається, постійно створює конфліктні ситуації, влаштовує бійки як позивачу та і дутім, в той же час отримує аліменти на утримання дітей від позивача та розпоряджається ними на власні потреби. Відповідачка інших осіб на утриманні немає, є ФОП, отримує дохід, стан здоров`я дозволяє працювати, тому в змозі сплачувати аліменти на утримання дітей. Після розірвання шлюбу, син [PERSON] проживав разом із батьком, доглядав за дитиною, не перешкоджав спілкування з матір`ю. Позивачу за доглядом за дитиною була призначена державна соціальна допомога при народженні дитини з 01.02.2024 по 30.06.2024. Проте, 27.05.2024 відповідачка приїхала до м. Миколаєва та шляхом оману забрала сина погуляти та не повернула, стала чинити перешкоди у спілкуванні позивач з сином та можливості приймати участь в його вихованні та розвитку, 15.06.2024 позивач випадкового зустрів відповідачку та сина в м. Одесі, який виявив бажання поїхати жити до батька, на що відповідачка погодилась. Але в подальшому відповідачка почала вести себе агресивно, сваритися з позивачем, вимагала повернути сина, у тому числі неодноразово намагалась викрасти дитину. 28.06.2024 відповідачка приїхала до позивача, намагалась забрати [PERSON] , побила доньку [PERSON] , у зв`язку з чим позивач звернувся до органів поліції та було відкрите кримінальне провадження за ч.1 ст. 125 КК України. Вважає, що у зв`язку з такою поведінкою відповідачки порушуються права малолітнього сина, впливає на інтелектуальний, соціальний, культурний, фізичний та духовний розвиток дитини, тому наявні всі обставини для визначення місця проживання [PERSON] саме з батьком. 10.12.2024 до суду подано висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради №2020/02.02.01-22/03/020/24 від 25.03.2024 у справі№487/8660/23, згідно якого вважають доцільним визначити місця проживання [PERSON] , 12.06.2021 з матір`ю [PERSON] 12.12.2024 до суду подано висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради №23261/02.02.01-22/03/14/24 від 09.12..2024 у справі №487/7196/24, згідно якого виконавчий комітет Миколаївської міської ради не може надати висновок про визначення місця проживання [PERSON] , 12.06.2021з одним із батьків через неможливість підтвердити або спростувати об`єктивність та правдивість інформації, наданої батьками. 17.03.2025 відповідач подала до суду заяву та копію паспорта, згідно якого змінено прізвище на [PERSON] , у зв`язку з реєстрацією шлюбу. 22.07.2025 до суду подано висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради №2020/02.02.01-22/03/020/24 від 25.03.2024 у справі №487/7196/24, згідно якого вважають доцільним визначити місця проживання [PERSON] , 12.06.2021 з батьком [PERSON] 02.09.2025 представник позивача подала до суду заяву про долучення доказів. Ухвалою від 07.10.2025 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 17.11.2025 представник позивача подала до суду заяву про долучення доказів. Разом із пред`явленням позову, адвокат Веріковська Т.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення вказаного вище позову, шляхом заборони [PERSON] чинити перешкоди у проживанні малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком за місцем його проживання, до набрання рішення законної сили. Ухвалою від 22.08.2024 у задоволенні заяви адвоката Веріковської Т.А., яка діє в інтересах [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. Ухвалою від 26.08.2024 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання та витребувано висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з обставин викладених в позовної заяві, просили про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в їх задоволенні відмовити. Зазначивши, що позивач зловживає своїми правами, діти опинились у позивача, оскільки він їх забрав у матері, коли вони проживали в м. Одесі, тривалий час не надає відповідачу спілкуватися та бачити дітей, яка також не має доступу до будинку по [ADDRESS] , де знаходиться майно відповідача, у зв`язку з чим зверталась до органів поліції. Позивач зазначає неправдиві відомості, що відповідачка побила доньку [PERSON] , яка навпаки наносила удари ногами матері. Діти ухиляються від спілкування з відповідачкою, не ходять до школи. Дійсно [PERSON] не допомагає матеріально дітям, оскільки у неї немає доступу до дітей. Яким чином [PERSON] розпоряджається аліментами, які отримує від позивача йому не відомо. [PERSON] заперечує, щоб малолітній [PERSON] проживав разом із батьком. Відповідачка не знає, де проживають її діти, у зв`язку з чим зверталась до правоохоронних органів та органу опіки та піклування. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог, думка органу опіки та піклування ММР викладена у відповідному висновку, просила врахувати судом останній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між сторонами, який надійшов до суду 22.07.2025 згідно якого вважають доцільним визначити місця проживання [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Також зазначила, що [PERSON] давно не зверталась до органу опіки та піклування щодо своїх дітей. В подальшому від представник третьої особи [PERSON] 03.12.2025 та 17.12.2025 надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю. 02.12.2025 адвокат Шумілова Н.І. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, зазначивши, що повноваження адвоката Ютовця О.О. є припиненими та договір про надання правової допомоги з ним припинено. 16.12.2025 адвокат Шумілова Н.І. подала до суду заяву зазначивши, що її повноваження є припиненими з 05.12.2025, у зв`язку із розірванням договору про надання правової допомоги [PERSON] 23.01.2026 представник позивач подала до суду заяву про відкладення розгляду справи та долучення доказів. 06.02.2026 Мороз О.В. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з знаходженням її на заході України, а також у зв`язку з тим, що вона та її адвокат хворіють. 10.02.2026 позивач та його представник подали до суду заяву, в якій наполягали на розгляді справи, оскільки спір стосується прав та інтересів дітей, а дії відповідача порушують права дітей, затягує розгляд справи, жодних доказів поважності причин неявки до суду не надано, при цьому відсутні докази укладання договору з адвокатом, оскільки припинені договори про надання допомоги з адвокатами Ютовцом О.О. та Шуміловою Н.В. Позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Розглянувши зазначене клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд виходить з такого. Так, Мороз О.В. зазначає причиною своєї неявки в судове засідання 10.02.2026 перебування її на заході України, а також через її хворобу, проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Крім того, не зважаючи на обставини неможливості особистої присутності відповідача в судовому засіданні, суд зауважує, що вона не позбавлена була права, відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст.212 ЦПК України, приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. При цьому, суд вважає безпідставними посилання [PERSON] , щодо хвороби її адвоката, оскільки договори про надання допомоги з адвокатами Ютовцом О.О. та Шуміловою Н.В. припинені, повноваження інших представників відповідача в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. При цьому, суд зауважує, що сторону відповідача не було позбавлено права бути заслуханими судом безпосередньо, представник відповідача адвокат Ютовець О.О. приймав участь у судовому засіданні, де надавав свої покази, заперечення проти позову, які були узгоджені із позицією [PERSON] , мав можливість почути покази позивача та його представника, а також представника Органу опіки та піклування, задавати питання позивачу, заявляти клопотання, подавати докази, наводив свої доводи та міркування, які виникали під час судового розгляду. Адвокат Шумілова Н.В. була ознайомлена з матеріалами справи. Відповідач щодо ознайомлення з матеріалами справи або відсутністю у неї матеріалів справи до суду не зверталась. В судові засідання відповідач [PERSON] , жодного разу не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, заяви про розгляд справи за її відсутності не надавала, що свідчить про небажання приймати участь у розгляді справи особисто. Суд зазначає, що ця цивільна справа розглядається у суді протягом тривалого часу, позов надійшов до суду 19.08.2024, розгляд справи було неодноразово відкладено, зокрема у зв`язку із неявкою відповідача та її представника, а тому суд розцінює клопотання відповідача про відкладення розгляду справи 10.02.2026, як затягування розгляду справи, враховуючи, що дана справа в першу чергу стосується прав та інтересів дітей. Зважаючи на викладене, враховуючи необхідність розгляду справи у розумні строки, стадію судового розгляду - дослідження доказів, з якими сторона відповідача була ознайомлена, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи і вважає можливим вирішити спір за відсутності належним чином повідомлених учасників процесу на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Що стосується вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини: Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20). Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. У Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька" від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2). Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України" заява № 2091/13 Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року заява № 31111/04 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторони з 01 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада 2023 року у справі №487/6960/23. Від вказаного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Орієнтовно у жовтні 2023 року, за домовленістю між сторонами, позивачка [PERSON] разом із старшими доньками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , виїхала для проживання до міста Одеси. Молодша дитина [PERSON] , [INFO] , залишився проживати у місті Миколаєві разом з батьком [PERSON] . 28 листопада 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] разом з ним. 18 грудня 2023 року [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини разом з нею, стягнення моральної шкоди. У березні 2024 року малолітній син [PERSON] за домовленістю сторін також почав проживати з матір`ю та старшими сестрами у місті Одесі. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.04.2024 у справі №487/1298/24, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.02.2024 і до їх повноліття. На підставі виконавчого листа Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрите виконавче провадження №75121243 відносно боржника [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості наданого головним державним виконавцем Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві за період з лютого 2024 року по квітень 2025 року станом на 30.04.2025 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 23541,25 В подальшому, з травня 2024 року [PERSON] разом з старшими сестрами [PERSON] та [PERSON] , почали проживали з відповідачем [PERSON] у [ADDRESS] , що не спростовано відповідачем. З травня 2024 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні своїх дітей, діти перебувають на повному утримання батька [PERSON] , проте, [PERSON] продовжила отримувати аліменти на утримання дітей від позивача, матеріальної допомоги в той же час на утримання дітей не надавала, що не заперечував в судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на те, що відповідач позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, які ухиляються від зустрічі з нею. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.05.2024, наданого Службою справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва в будинку за адресою: [ADDRESS] проживають і мають постійне місце реєстрації: діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та їхній батько [PERSON] , [INFO] , умови проживання створені, проживання з батьком є комфортним для дітей. Згідно з актом обстеження умов проживання [PERSON] утримує дітей, займається їх вихованням, навчанням, піклується про їхній стан здоров`я, підтримує їх психологічний та емоційний стан та створює коло сімейного комфорту Відповідно до інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 11.12.2023 в будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] . Відповідач позовні вимоги не визнає, проте суду не надано будь-яких доказів щодо виконання нею батьківських обов`язків щодо виховання, піклування, утримання, розвитку дитини, створення належних умов для проживання дитини, враховуючи, що [PERSON] змінила місце свого проживання, можливість утримувати сина та її матеріальне становище, в судові засідання жодного разу не з`явилась, з пояснень представника органу опіки та піклування, наданих в судовому засіданні, відповідач до органу опіку та піклування тривалий час не з`являлася, долею дітей не цікавилась, заяв та повідомлень щодо перешкоджання позивачем у її спілкуванні з дітьми не подавала. Між сторонами виникли непрязнені стосунки, у тому числі щодо виховання та утримання дітей, про що свідчить внесені відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 06.12.2023 за кваліфікацією ч.1 ст. 125 КК України щодо нанесення [PERSON] легких тілесних ушкоджень колишньою дружиною та невідомими 05.12.2023 за адресою: [ADDRESS] . Крім того, внесені відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 11.07.2024 за кваліфікацією ч.1 ст. 125 КК України щодо нанесення 28.06.2024 за адресою: [ADDRESS] [PERSON] легких тілесних ушкоджень неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Також, у 2023 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] та [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини, стягнення моральної шкоди. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.04.2024 у цивільній справі №487/8660/23 закрито провадження по справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.04.2024 у цивільній справі №487/8660/23 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення місця проживання дитини, стягнення моральної шкоди задоволені частково, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] почергово з кожним з батьків, у такому порядку: чотири тижні з батьком [PERSON] ; чотири тижні з матір`ю [PERSON] , чотирьохтижневий період проживання дитини з кожним з батьків починається з 12:00 годині неділі та завершується через чотири тижні о 12:00 годині неділі, перші чотири тижні, починаючи з дати набрання рішенням законної сили, дитина проживає з батьком, по завершенні чотирьох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким вона проживала, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.07.2025 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2025 в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей адміністрації Заводського району міста Миколаєва, Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено. [PERSON] рішення суду першої інстанції від 03.04.2024 у цивільній справі №487/8660/23 не оскаржувала. Органом опіки та піклування до суду було надано декілька висновків щодо доцільності проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Згідно листа т.в.о. начальника Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради та пояснень в судовому засіданні представника [PERSON] просили враховувати саме висновок від 11.07.2025 за №18578/02.02.01-22/03/14/25, який відповідає обставинам справи та згідно якого вважають доцільним, виходячи з інтересів дитини, визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . При цьому, члени комісії дійшли висновку, що зміна звичайного оточення дитини та її фактичного місця проживання, може негативно вплинути на емоційний стан дитини, враховуючи її вік та особисту прихильність до батька та старших сестер. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Судом також встановлено, що малолітній [PERSON] , має двох рідних сестер [PERSON] та [PERSON] , з якими він проживає з батьком за адресою свого постійного проживання та з якими він має стійкий емоційний зв`язок, сформований у зв`язку із тривалим та безперервним проживанням разом із ними від самого народження, що не заперечувалося представником відповідача. Тому, враховуючи те, що розлучивши брата із сестрами, дитина припинить спілкування зі своїм рідними сестрами, що може завдати страждань та є психотравмуючим фактором для них усіх, та в подальшому може призвести до втрати емоційного зв`язку між ними, що не заперечувалось сторонами по справі. Тому роз`єднання брата та сестер не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. За таких обставин, враховуючи вік дитини, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, виходячи з балансу інтересів батьків та найкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що залишення місця проживання дитини з батьком, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини, буде відповідати найкращим інтересам дитини, спрямоване на забезпечення гармонійного розвитку дитини у стійкому середовищі разом із рідними сестрами, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку, зростати в місці, де він проживає від самого народження, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з ним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проте, суд звертає увагу, що в даній справі мова не йде про розлучення матері з дитиною, мати не має бути обмеженою у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у її вихованні. Більше того, виходячи з положень ст.ст.157,181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже мати не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утримання. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Проте способи виконання обов`язку утримувати дитину в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали, а позивач наполягає на стягнення аліментів саме на підставі рішення суду. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст.182 СК України та п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, судом встановлено та рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 07.11.2025, яке набрало законної сили, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] проживають разом із позивачем та перебувають на його утриманні, що є підставою для стягнення з іншого із батьків [PERSON] аліментів на їх утримання на користь [PERSON] . При визначенні розміру аліментів з [PERSON] , суд враховує, що відповідачка є особою працездатного віку, тому має об`єктивну можливість виплачувати аліменти, заміжня, доказів матеріального стану відповідача та наявність у неї інших утриманців суду не надано, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки вважає такий розмір аліментів розумним, який не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам сторін та неповнолітніх дітей, стягнення здійснювати щомісячно. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Щодо дати присудження аліментів, суд приходить до висновку, що здійснювати стягнення аліментів на утримання [PERSON] необхідно з дня подачі позовної заяви з 19.08.2024. Проте, судом враховується заочне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 07.11.2025, яке набрало законної сили 09.12.2025 та обов`язкове до виконання, яким позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, задоволено частково, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, яким припинено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягуються за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.04.2024 у справі № 487/1298/24, звільнено [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами по виконавчому листу виданому 15.05.2024 Заводським районним судом м. Миколаєва у справі №487/1298/24, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Судом враховуться положення п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006, що стягнення та виплата аліментів в новому розмірі, а так само припинення їх стягнення, здійснюється виключно з дня набрання законної сили рішенням суду. Отже, припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] стало можливим з дня набрання законної сили 09.12.2025 рішення заочного Приморського районного суду м. Одеса від 07.11.2025, тому саме з цієї дати - 09.12.2025 у [PERSON] виникло право на стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Проте станом на 09.12.2025 та день ухвалення даного рішення, [PERSON] , [INFO] вже досягла повноліття, тому відсутні підстави для стягнення з [PERSON] аліментів на її утримання до повноліття, відповідно до змісту ст. 180 СК України, як про це просить позивач, та в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів на [PERSON] слід відмовити. Суд зауважує, що у відповідності до норм ст. 199 СК України, у позивача, як батька з яким проживає повнолітня дитина, є право на стягнення аліментів на повнолітню дочку яка продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Відповідно до вимог ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору за вимогу про визначення місця проживання дитини у розмірі 969,96 грн. та з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів на утримання, пропорційно до задоволених вимог у розмірі и 807,47 грн., судовий збір у розмірі 605,60 грн. віднести за рахунок позивач, оскільки в задоволенні вимог про забезпечення прозову [PERSON] було відмовлено. Що стосується витрати позивача на правову допомогу, суд приходить до наступних висновків. У поданій позовної заяві представник позивача адвокат Веріковська Т.А. зазначала, що очікує понести судові витрати, крім сплаченого судового збору, у розмірі 40000 грн. В обґрунтування заяви зазначено, що договором про надання професійної правничої допомоги №ВТА 0055 від 14.06.2024 року, укладений між [PERSON] , надалі «Замовник» та Адвокатським об`єднанням «Веріковська, Дяченко та Партнери», надалі «Виконавець», до обсягу правничої допомоги входить: надання консультацій, складання процесуальних документів, представництво Замовника в судових органах України будь-якої ланки з ьта юрисдикції. Також сторонами Договору узгоджено обсяг та вартість послуг правничої допомоги, з урахуванням складності справи, розміру заборгованості, часу витраченого адвокатом в апеляційної інстанції, підготовки процесуальних документів з урахуванням вчинення виконавцем ряду процесуальних дій, спрямованих на захист прав та інтересів Замовника в розмірі 40000 грн. Замовника, в розмірі 40000,00 гривень (сорок тисяч гривень 00 копійок). Дана сума є попередньою та може бути збільшена у зв`язку із фактичним витраченим часом адвоката (детальний опис робіт (надання послуг) буде наданий додатково. 10.02.2026 представник позивача адвокат Веріковська Т.А. подала детальний опис робіт (наданих послуг) та просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 59000,00 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із актом виконаних робіт від 10.02.2026 до Договору про надання професійної правничої допомоги №ВТА 0055 від 14.06.2024 року, укладеного між [PERSON] , надалі «Замовник» та Адвокатським об`єднанням «Веріковська, Дяченко та Партнери», в особі адвоката Веріковської Т.А., надалі «Виконавець», відповідно до якого «Виконавець» надав, а «Замовник» прийняв роботу: правничу допомогу у справі № 487/8660/23, у повному обсязі та зобов`язаний сплатити Виконавцеві гонорар в розмірі 59000 гривень з урахуванням детального опису робіт від 10.02.2026. Відповідно до детального опису робіт від 10.02.2026 до Договору про надання професійної правничої допомоги №ВТА 0055 від 14.06.2024, де Сторони узгодили, що «Виконавцем» в особі адвоката Веріковської Т.А. надається «Замовнику» [PERSON] професійна правнича допомога щодо відновлення порушеного права [PERSON] , як позивача по справі № 487/7196/24, яка перебуває в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва за позовом[PERSON] до [PERSON] , третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Заводського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання малолітньої дитини. Всі витрати, пов`язані із розглядом даної справи, покладаються на «Замовника» та підлягають окремій компенсації «Виконавцю» чи сплачуються окремо на відповідні рахунки. Сторонами узгоджено обсяг та вартість послуг (робіт) адвоката пов`язаних із розглядом справи № 487/7196/24, з усіма необхідними для цього повноваженнями, а Замовник повинен сплатити Виконавцю обумовлену грошову суму за надані послуги в розмірі 59 000,00 гривень . Адвокатом Веріковською Т.А. здійснюється представництво та захист права і законних інтересів Клієнта [PERSON] із наданням правової (правничої) допомоги Клієнту у суді, у даній справі. Участь в суді представника позивача, адвоката Веріковської Т.А., підтверджується наданим до суду: ордером від 14.06.2024 серії ВЕ 1124510, виписаного адвокатським об`єднанням адвокату Веріковській Т.А. для представництва інтересів заявника; свідоцтвом від 17.01.2017 серії МК№001039 про право на зайняття Веріковською Т.А. адвокатською діяльністю. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави . За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із частинами 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати наступне. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial