Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з Фермерського господарства «Кубань» (ЄДРПОУ 32991687; місцезнаходження: 74100, Херсонська область, Великоолександрівський район, смт Велика Олександрівка, вул. Леніна, 144) на користь [PERSON] борг за договором позики (безвідсоткової) від 10.06.2022 р. у сумі 11 122 808, 22 грн. Щодо судових витрат позивач просить стягнути з Фермерського господарства «Кубань» (ЄДРПОУ 32991687; місцезнаходження: 74100, Херсонська область, Великоолександрівський район, смт Велика Олександрівка, вул. Леніна, 144) на користь [PERSON] судовий збір в сумі 13 420 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 10 червня 2022 року між позивачем та Фермерським господарством «Кубань», яке діяло в особі голови Ільютчика Миколи Петровича, укладено договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 11 100 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути суму позики у строк, визначений договором. За умовами договору позика надавалась шляхом передачі готівки з рук позикодавця в руки позичальника одразу після підписання договору, а підтвердженням отримання позики є розписка, видана позичальником позикодавцю. На виконання умов договору 10 червня 2022 року позивач фактично передав відповідачу в особі голови господарства грошові кошти у зазначеному розмірі, що підтверджується розпискою, підписаною власноруч [PERSON] та скріпленою печаткою Фермерського господарства «Кубань». Таким чином, позивач вважає, що зі свого боку належно виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання позики. Строк повернення позики визначався умовами договору та настав 09 вересня 2023 року. Після спливу цього строку відповідач у встановлений договором час грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 11 100 000 грн. Позивач неодноразово звертався до представників відповідача з проханням про добровільне погашення заборгованості, однак належної реакції не отримав, а представники відповідача відмовлялися відповідати на телефонні дзвінки. З метою досудового врегулювання спору 02 жовтня 2023 року позивачем було направлено на адресу відповідача претензію про добровільну сплату заборгованості за договором позики, однак заборгованість, як зазначено у позові, не була погашена. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання представник позивача просить стягнути з відповідача не лише суму основного боргу, а також 3 % річних за час прострочення відповідно до статті 625 ЦК України. Загальний розмір заявлених до стягнення коштів, за розрахунком позивача, становить 11 122 808,22 грн, що підтверджується доданим до позову розрахунком. 03 листопада 2025 представник відповідача подав відзив на позов, у якому заперечив проти обґрунтованості заявлених вимог, вказавши, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підтверджений належними і допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягає. Представник відповідача зазначив, що позивач обґрунтовує позов укладенням договору позики (безвідсоткової) від 10 червня 2022 року, фактом передання 10 червня 2022 року готівкових коштів у сумі 11 100 000,00 грн та наявністю розписки, підписаної головою ФГ «Кубань» і скріпленої печаткою. Водночас відповідач категорично заперечує як сам факт укладення договору позики, так і факт отримання будь-яких коштів від позивача. Так представник відповідача зазначив, що жодного договору позики (безвідсоткової) від 10 червня 2022 року відповідач в особі голови господарства не укладав і не підписував, а також не підписував розписки про отримання позики, на які посилається позивач. Окремо представник відповідача звернув увагу на невідповідності у реквізитах документів, на які посилається позивач. Зокрема, у тексті договору в розділі щодо реквізитів сторін підписантом від відповідача зазначено інше написання прізвища та ініціалів, ніж фактичні дані голови, що, на переконання відповідача, свідчить про відсутність волевиявлення уповноваженої особи на укладення правочину та є додатковою підставою сумніватися у справжності підпису. Крім того, представник відповідача вказав на розбіжності у датуванні документів, якими позивач підтверджує факт передання коштів. Так, розписка про отримання позики датована 10 червня 2023 року, що, на думку відповідача, суперечить наведеній у позові версії про передання коштів 10 червня 2022 року та настання строку повернення позики 09 вересня 2023 року, а також ставить під сумнів саму логіку та послідовність виникнення і перебігу зобов`язання. Представник відповідача також послався на обставини воєнного стану та тимчасової окупації, вказуючи, що 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення рф, а окремі населені пункти Херсонської області, у тому числі смт Велика Олександрівка, перебували в тимчасовій окупації у період, який охоплює дату, зазначену позивачем як дату укладення договору та передання коштів. У зв`язку з цим представник відповідача вважає фактично неможливим перебування голови ФГ «Кубань» у м. Херсоні 10 червня 2022 року, як і вчинення дій щодо отримання готівки у такому значному розмірі. В період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року голова ФГ «Кубань» перебував у смт Велика Олександрівка за місцем проживання родини, а з 31 травня 2022 року по 12 червня 2022 року - у смт Чаплинка. Надалі, починаючи з 12 червня 2022 року, голова ФГ «Кубань» виїхав за межі підконтрольної території України, а з 22 червня 2022 року - за кордон і надалі постійно перебував у Республіка Австрія, що виключає можливість підписання ним розписки 10 червня 2023 року у м. Херсон. На підтвердження викладених доводів представник відповідача також послався на наявні копії документів про перебування останнього за кордоном (зокрема, закордонний паспорт з відмітками, документ про проживання). Також представник відповідача зазначив, що договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передання коштів, а отже для задоволення позову позивач має довести не лише наявність письмового документа, а й сам факт передання грошей, час і обставини такого передання, а також достовірність документа, який підтверджує виникнення зобов`язання. Посилаючись на практику Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду, представник відповідача наголосив, що суд у справах про стягнення боргу за позикою повинен установити наявність правовідносин позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, який підтверджує факт передання коштів, і що сам по собі текст договору без фактичного передання коштів не породжує обов`язку повернення. У цьому контексті представник відповідача зазначив, що позивач не надав належних доказів реального передання відповідачу грошових коштів у сумі 11 100 000 грн, а надані копії договору і розписки містять ознаки підроблення. Окремо у відзиві наведено аргументацію щодо нікчемності правочину, який, за версією позивача, вчинено у період тимчасової окупації та щодо суб`єкта господарювання, місцезнаходження якого пов`язане з тимчасово окупованою територією. Представник відповідача послався на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», стверджуючи, що навіть за умови гіпотетичного існування такого правочину він не породжує правових наслідків, оскільки є нікчемним. Щодо досудового врегулювання спору представник відповідача зазначив, що претензію позивача від 02 жовтня 2023 року відповідач не отримував, докази її направлення та вручення до позову не додано, а також звернув увагу на те, що позивач подав позов 04 жовтня 2023 року, хоча у самій претензії нібито визначався строк для відповіді або сплати після отримання листа, що, за позицією відповідача, свідчить про непослідовність дій позивача та відсутність підтвердження реального листування сторін. З огляду на заперечення самого факту виникнення грошового зобов`язання представник відповідача зазначив, що вимога про стягнення 3 % річних є похідною від основної вимоги, а тому за відсутності основного боргу відсутні і підстави для застосування відповідальності за статтею 625 ЦК України та для стягнення будь-яких нарахувань. У частині судових витрат представник відповідача вказав попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 100 000 грн та зазначив, що в процесі розгляду справи розмір судових витрат може змінюватися, у тому числі з огляду на можливі витрати, пов`язані з проведенням експертиз та іншими процесуальними діями. Отже, представник відповідача стверджує, що договір позики та розписка, на які посилається позивач, не підписувалися уповноваженою особою ФГ «Кубань», факт передання коштів не доведений, а відтак відсутні як підстави виникнення зобов`язання, так і підстави для стягнення основного боргу та 3 % річних. У зв`язку з цим представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат. У відповіді на відзив від 11 січня 2024 року, представник позивача виклала заперечення проти доводів відповідача та наполягала, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими. Представник позивача зазначила, що договір позики (безвідсоткової) від 10 червня 2022 року, на який посилається позивач, містить підпис від імені голови ФГ "Кубань" та відбиток печатки, а також містить власноручний запис прізвища та ініціалів підписанта. Вона вказала, що з такого власноручного написання чітко читається прізвище " [PERSON] ", а специфічне написання літери "т" (прописна літера з верхнім підкреслюванням) є індивідуальною особливістю почерку цієї особи. На підтвердження цього представник позивача послалась на письмове пояснення [PERSON] , яке сам відповідач долучив до відзиву, та зазначила, що у цьому поясненні літеру "т" у прізвищі виконано аналогічно, а загалом написання прізвища у договорі та у поясненні, на її думку, свідчить про виконання однією особою. Окремо у відповіді на відзив представник позивача заперечила тезу відповідача про «іншу особу-підписанта» через варіант написання прізвища, зазначивши, що такі твердження є перекручуванням обставин і не спростовують факту укладення договору. Також вона пояснила, що візуальна відмінність підписів у договорі та розписці від підписів у закордонному паспорті і посвідці на проживання може бути зумовлена тим, що підпис у таких документах виконується іншим технічним способом (на електронному пристрої), що впливає на графічні ознаки підпису. Щодо призначення експертизи представник позивача зазначила, що не заперечує проти проведення судової почеркознавчої та судово-технічної експертиз, і наголосила на необхідності дотримання Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5. У відповіді на відзив наведено міркування про те, що для повноцінного дослідження мають бути надані вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису і почерку [PERSON] , із дотриманням порядку їх відбирання та посвідчення. Стосовно доводів відповідача про тимчасову окупацію, неможливість передачі готівкових коштів та нікчемність правочину, представник позивача вказала, що такі аргументи мають характер суб`єктивних припущень. Вона зазначила, що під час тимчасової окупації життя та господарська діяльність, за можливості, тривали, а потреба в коштах могла бути пов`язана з виробничими потребами (зокрема, посівною). При цьому представник позивача додатково послалась на статтю 216 ЦК України та виклала позицію, що навіть у випадку недійсності правочину застосовуються наслідки недійсності, а отримане підлягає поверненню. Окремо представник позивача пояснила суперечність у даті розписки, вказавши, що зазначення у розписці року "2023" є технічною помилкою, а фактично розписка була складена 10 червня 2022 року у день укладення договору та передачі коштів. На обґрунтування цього наведено посилання на умови договору щодо невідкладної передачі позики після підписання та на те, що підпис у договорі та розписці є ідентичним, а строк повернення позики, виходячи з дати 10 червня 2022 року, настав 09 вересня 2023 року. Також у відповіді на відзив зазначено, що факт направлення претензії від 02 жовтня 2023 року підтверджується доказами надсилання, однак досудове врегулювання у цій категорії справ не є обов`язковим, а звернення до суду після настання строку повернення позики є своєчасним. Щодо заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу у розмірі 100 000 грн представник позивача навела норми ЦПК України та Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" і зазначила, що за відсутності документального підтвердження, а також з урахуванням критеріїв співмірності та розумності, така сума є завищеною та не відповідає складності справи й обсягу виконаних робіт, тому у разі відмови в позові, на її думку, не підлягатиме стягненню в заявленому розмірі. На судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Пояснила, що 10 червня 2022 року між позивачем та фермерським господарством «Кубань» в особі голови [PERSON] укладено договір безвідсоткової позики. За умовами договору позивач надав відповідачу 11 100 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути позику у визначений строк. Порядок надання позики передбачав передачу готівки, а підтвердженням отримання коштів є розписка. Позика була фактично передана, що підтверджується договором та розпискою з печаткою господарства, тому позивач виконав свої зобов`язання належним чином. Строк повернення позики настав 09 вересня 2023 року, однак відповідач кошти не повернув. У зв`язку з простроченням просила стягнути суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, загальна сума вимог - 11 122 808,22 грн, розрахунок нарахувань міститься в матеріалах справи. Щодо заперечень відповідача представник позивача вказала, що доводи про підроблення є необґрунтованими, а посилання на розбіжності у написанні прізвища не підтверджують версію відповідача. Пояснила, що зазначення у розписці 2023 року є технічною помилкою, оскільки інші реквізити узгоджуються з подією передачі коштів у 2022 році. Окремо заперечила доводи про те, що наявність факсиміле на документах означає відсутність підпису та недійсність правочину. Договором не встановлено заборони на такий спосіб підписання, а твердження відповідача про можливе використання печатки чи кліше сторонніми особами є припущеннями, оскільки відсутні докази втрати або вибуття печатки/кліше з володіння відповідача. Також представник позивача зазначила, що посилання відповідача на окупацію як на підставу неможливості укладення договору не спростовує факту правочину і факту отримання коштів. Навіть за версією відповідача про нікчемність правочину, отримане підлягає поверненню, тому відповідач не може утримувати кошти без правових підстав. Також заперечила щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу як неспівмірного. На судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що відповідач не визнає факту укладення договору позики та факту отримання коштів, а надані позивачем документи не підтверджують належним чином ані волевиявлення уповноваженої особи, ані реальне передання 11 100 000,00 грн. Представник відповідача послався на експертний висновок і зазначив, що реквізит «підпис» у договорі та розписці виконаний шляхом кліше (факсиміле), а не власноруч. У зв`язку з цим не можна ототожнювати відбиток кліше з власноручним підписом керівника, а експертиза, відповідно, не встановлювала належність власноручного підпису конкретній особі, оскільки підпису як такого в рукописному розумінні немає. Представник відповідача вказав, що застосування факсиміле допускається лише за наявності правових підстав та погодженого сторонами порядку, а позивач не довів, що сторони домовлялися про використання факсиміле або що у відповідача існував належний порядок його застосування саме при укладенні цього договору. Окремо представник відповідача звернув увагу на суперечності в документах, у тому числі щодо дати розписки, та заперечив проти позиції позивача про технічну помилку, оскільки дата впливає на момент виникнення зобов`язання, строки його виконання та оцінку доказів. Також він послався на інші обставини, які, на його думку, підтверджують сумнівність документів та відсутність правових підстав для заявлених вимог. Отже, представник відповідача наполягав, що позивач не довів належними і допустимими доказами факту укладення договору уповноваженою особою в належній формі, а також факту реального передання коштів, а отже відсутні підстави для стягнення боргу та будь-яких нарахувань. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, перевіривши наведені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У частині першій статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статтях 11, 15 ЦК України зазначено, що цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, із наведених норм закону вбачається, що учасники цивільних правовідносин мають право укладати договори, зокрема договір позики, за яким одна сторона передає грошові кошти, а інша зобов`язується повернути їх у визначений строк. Разом з тим, виникнення відповідних прав та обов`язків пов`язується з наявністю взаємного волевиявлення сторін, яке має бути вільним, узгодженим щодо істотних умов правочину та належним чином зафіксованим у письмовій формі, зокрема шляхом підписання документа сторонами або їх уповноваженими особами, а також підтвердженням факту передання коштів, оскільки договір позики є реальним та вважається укладеним з моменту передання грошей. У разі порушення боржником обов`язку щодо своєчасного повернення позики кредитор вправі вимагати стягнення суми боргу, а також передбачених законом нарахувань за статтею 625 ЦК України, що підлягає доведенню належними та допустимими доказами у порядку, визначеному ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем подано суду оригінал договору позики (безвідсоткової), датований "10" червня 2022 року, укладений у м. Херсон між [PERSON] як позикодавцем та Фермерським господарством «Кубань» як позичальником, яке зазначено таким, що діє в особі голови [PERSON] . Зі змісту вказаного договору вбачається, що його предметом є надання позичальнику безвідсоткової позики у сумі 11 100 000 грн, а також обов`язок позичальника повернути зазначену суму у строк, визначений договором. У пункті 2.1 договору визначено, що строк надання позики становить чотириста п`ятдесят п`ять днів з моменту реальної передачі всієї грошової суми, а у пунктах 3.1-3.3 передбачено, що позикодавець зобов`язується передати позику одразу після підписання цього договору, позика надається шляхом передачі готівки з рук позикодавця в руки позичальника, а підтвердженням отримання позики є розписка, видана позикодавцю. У пунктах 3.4-3.6 визначено порядок повернення позики, зокрема, що після закінчення строку, встановленого пунктом 2.1 договору, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки з рук позичальника в руки позикодавця, а підтвердженням повернення є передача розписки позикодавцем позичальнику. Крім того, у пункті 6.1 договору зазначено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання. Розділ "Місцезнаходження і реквізити сторін" містить дані позивача (паспортні дані, РНОКПП, адреса проживання) та дані Фермерського господарства «Кубань» (код ЄДРПОУ 32991687, юридична адреса: 74100, Херсонська область, Великоолександрівський район, смт Велика Олександрівка, вул. Леніна, буд. 144). Як вбачається з наданого суду примірника договору, він містить підпис [PERSON] , справжність якого учасниками справи не оспорювалась, а також відбиток підпису від імені голови Фермерського господарства «Кубань» - "Ільютчик М.П.", виконаний шляхом відтворення (факсиміле), та відбиток печатки Фермерського господарства «Кубань». Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем подано оригінал розписки про отримання позики, датованої "10" червня 2023 року, складеної у м. Херсон. У тексті розписки зазначено, що [PERSON] , як голова ФГ «Кубань», підтверджує отримання від [PERSON] грошових коштів у якості позики у сумі 11 100 000 грн у день складання розписки. Вказана розписка також містить відбиток підпису " [PERSON] ", виконаний шляхом відтворення (факсиміле), та відбиток печатки Фермерського господарства «Кубань». Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 08 травня 2025 року № КСЕ-19/115-25/6578 зроблено такі висновки: Питання: «Чи виконано підпис від імені [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , у договорі позики (безвідсоткової) від 10 червня 2022 року та розписці про отримання позики від 10 червня 2023 року саме [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , чи іншою особою?» не вирішувалося, оскільки досліджувані зображення підписів від імені [PERSON] у договорі позики (безвідсотковому) від 10 червня 2022 року (оригінал), сторонами якого зазначені [PERSON] та ФГ «Кубань» в особі голови Ільютчика Миколи Петровича, а також у розписці про отримання позики від 10 червня 2023 року, виконаній від імені [PERSON] , нанесені рельєфним кліше підпису (факсиміле). На другій сторінці договору позики (безвідсоткового) від 10 червня 2022 року (оригінал), сторонами якого зазначені [PERSON] та ФГ «Кубань» в особі голови Ільютчика Миколи Петровича, спочатку було нанесено друковану лінію графи, а потім виконано підпис у графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» навпроти реквізитів [PERSON] . Відповісти на питання, що раніше було нанесено на папір - друкована лінія графи чи відбиток факсиміле із зображенням підпису від імені [PERSON] у графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» навпроти реквізитів фермерського господарства «Кубань» на другій сторінці договору позики (безвідсоткового) від 10 червня 2022 року (оригінал), сторонами якого зазначені [PERSON] та ФГ «Кубань» в особі голови Ільютчика Миколи Петровича; друкована лінія графи чи відбиток печатки «ФГ «Кубань»» у графі «Місцезнаходження і реквізити сторін» навпроти реквізитів фермерського господарства «Кубань» на другій сторінці договору позики (безвідсоткового) від 10 червня 2022 року (оригінал), сторонами якого зазначені [PERSON] та ФГ «Кубань» в особі голови Ільютчика Миколи Петровича; друкована лінія графи чи відбиток факсиміле із зображенням підпису від імені [PERSON] у розписці про отримання позики від 10 червня 2023 року, виконаній від імені [PERSON] ; друкована лінія графи та друкований текст чи відбиток печатки «ФГ «Кубань»» у розписці про отримання позики від 10 червня 2023 року, виконаній від імені [PERSON] , -виявилося неможливим установити з причин, зазначених у дослідницькій частині. Тобто із зазначеного висновку експерта вбачається, що у договорі позики (безвідсоткової) від 10 червня 2022 року та у розписці про отримання позики від 10 червня 2023 року від імені голови ФГ "Кубань" Ільютчика М.П. відсутній власноручний підпис, оскільки зображення підпису в обох документах нанесені рельєфним кліше підпису (факсиміле). Після ознайомлення з висновком експерта представник позивача зазначену обставину не заперечувала та погодилася з тим, що підпис від імені [PERSON] у договорі та розписці виконано за допомогою факсиміле. Водночас представник позивача пояснила, що використання факсиміле саме по собі не спростовує факту укладення договору та не свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на вчинення правочину, а за наявності відбитка печатки ФГ "Кубань" і наданої розписки, на її переконання, підтверджує погодження відповідача з умовами договору та отримання грошових коштів. Відповідно до частини третьої статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Отже, для застосування факсимільного підпису, зокрема, для вчинення цивільно-правової угоди необхідна письмова згода сторін, яка може виражатись, зокрема, в укладеній між сторонами письмовій угоді, в якій погоджується використання факсиміле і зразки справжнього та факсимільного підписів посадових осіб або представників сторін договору чи іншого документу. Саме таким способом закріплюється юридична сила факсиміле як особистого підпису і засвідчені ним документи вважатимуться укладеними відповідно до вимог законодавства. З матеріалів даної справи судом встановлено, що жодних письмових угод, листів, додатків до договору, положень чи інших документів, якими сторони погодили б використання факсимільного відтворення підпису саме при укладенні договору позики (безвідсоткової) від 10 червня 2022 року та при оформленні розписки про отримання позики від 10 червня 2023 року, позивачем суду не надано. Наданий суду договір також не містить умови про можливість підписання його сторонами шляхом використання факсиміле, не визначає порядок такого використання та не містить зразків (відбитків) відповідного аналога власноручного підпису сторін, як цього вимагає частина третя статті 207 ЦК України. При цьому представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні категорично заперечив наявність будь-якої домовленості між сторонами щодо застосування факсиміле при вчиненні спірного правочину, а також заперечив сам факт укладення договору і отримання коштів. За таких обставин доводи представника позивача про те, що використання факсиміле само по собі підтверджує волевиявлення відповідача, суд оцінює критично, оскільки закон прямо пов`язує допустимість застосування факсиміле не з припущеннями про можливість його використання чи наявністю печатки, а з наявністю визначених законом підстав або письмової згоди сторін та врегульованого порядку використання аналога власноручного підпису. Посилання представника позивача на те, що саме відповідач мав би доводити, що у своїй діяльності він не використовував факсиміле, суд вважає необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із загальними засадами цивільного судочинства щодо розподілу обов`язку доказування. Оскільки саме позивач обґрунтовує заявлені вимоги існуванням між сторонами договірних правовідносин та посилається на допустимість використання факсиміле як на підставу належності письмової форми правочину, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність передбачених частиною третьою статті 207 ЦК України умов, які надають факсиміле юридичної сили власноручного підпису у конкретних правовідносинах. Водночас навіть можливе використання відповідачем факсиміле у господарській діяльності не може саме по собі свідчити про погодження такого способу підписання саме цього договору та саме цієї розписки, оскільки кожен правочин оцінюється судом з урахуванням змісту, форми, обставин його вчинення та доказів волевиявлення сторін у конкретному випадку. З огляду на встановлене та відсутність у матеріалах справи письмової згоди сторін на застосування факсиміле або іншого документа, що врегульовує порядок його використання при укладенні спірного правочину, суд дійшов висновку, що подані позивачем договір та розписка у частині реквізиту «підпис» від імені відповідача не підтверджують належним чином волевиявлення уповноваженої особи відповідача на вчинення правочину, а відтак не можуть бути покладені в основу висновку про доведеність виникнення у відповідача грошового зобов`язання у заявленому позивачем розмірі. Що стосується доводів представника позивача про те, що на договорі позики та розписці наявний відбиток печатки Фермерського господарства "Кубань", а також про те, що відповідач не довів, що така печатка не належить відповідному підприємству або що її було втрачено чи використано сторонніми особами, суд оцінює ці доводи критично. Так, відповідно до частини другої статті 207 ЦК України письмова форма правочину передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Для юридичної особи вирішальним є наявність підпису уповноваженої особи, яка діє від її імені, оскільки саме підпис відображає особисте волевиявлення сторони на вчинення правочину та погодження з його істотними умовами. Наявність відбитку печатки, навіть за умови її належності юридичній особі, не є тотожною підпису та не може заміняти його, оскільки печатка сама по собі не підтверджує, ким саме, за яких обставин та на підставі яких повноважень було вчинено правочин, і не засвідчує особистого волевиявлення уповноваженої особи на укладення договору. За таких обставин посилання представника позивача лише на наявність відбитку печатки як на підтвердження укладення договору та отримання коштів не спростовує встановленого експертизою факту відсутності власноручного підпису уповноваженої особи відповідача, а також не усуває вимог частини третьої статті 207 ЦК України щодо умов допустимості використання факсиміле. Крім того, щодо доводів представника позивача про наявність у спірних документах рукописного тексту із зазначенням прізвища та ініціалів голови ФГ "Кубань" Ільютчика М.П., а також про те, що представник відповідача не ставив перед експертом питання, чи виконано відповідний рукописний напис саме [PERSON] , суд зазначає таке. У даному випадку предметом оцінки суду є дотримання письмової форми правочину та наявність належного підпису уповноваженої особи відповідача як реквізиту, що підтверджує волевиявлення сторони. Написання прізвища та ініціалів (рукописний напис) не є підписом у розумінні статті 207 ЦК України, оскільки не виконує функції засвідчення згоди особи на вчинення правочину, не ідентифікує особу як підписанта та не підтверджує прийняття нею умов договору. Відтак навіть встановлення того, ким саме виконано рукописний напис із прізвищем та ініціалами, саме по собі не могло б замінити відсутній власноручний підпис та не усувало б необхідності доведення наявності письмової згоди сторін на використання факсиміле у порядку частини третьої статті 207 ЦК України. Отже, наведені представником позивача доводи щодо печатки та рукописного напису не спростовують висновків експертизи про виконання реквізиту "підпис" від імені [PERSON] шляхом відтворення (факсиміле), а також не підтверджують належним чином волевиявлення уповноваженої особи відповідача на укладення спірного договору та отримання коштів у заявленому позивачем розмірі. Крім того, суд у межах розгляду даної справи оцінює доводи та пояснення сторін у сукупності, з урахуванням послідовності їх тверджень, обраного способу захисту, а також характеру та логіки доведення заявлених вимог. Так, як вбачається з матеріалів справи та перебігу судового розгляду, представник позивача від початку обґрунтовувала позов, зокрема, посиланням на те, що договір позики та розписка підтверджені підписом від імені голови ФГ "Кубань" Ільютчика М.П., а також наголошувала на належності такого підпису уповноваженій особі відповідача. У зв`язку з цим під час вирішення питання про призначення судової експертизи, а також при відборі та дослідженні зразків підписів, представник позивача не заявляла про те, що встановлення належності підпису саме [PERSON] не має значення для справи, або що така перевірка є недоцільною з огляду на використання факсиміле. Лише після надходження до суду висновку експерта, яким встановлено, що реквізит «підпис» від імені [PERSON] у спірних документах виконаний шляхом відтворення рельєфним кліше (факсиміле), представник позивача почала обґрунтовувати позицію тим, що використання факсиміле саме по собі не спростовує факту укладення договору та отримання коштів, а також не свідчить про відсутність волевиявлення відповідача. Суд враховує, що сторони та їх представники, реалізуючи процесуальні права, зобов`язані діяти добросовісно, надавати суду повні та коректні відомості про обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, та не допускати суперечливої поведінки у процесі доказування. При цьому суд виходить із того, що якщо позивач посилається на вчинення правочину із застосуванням факсиміле як аналога власноручного підпису, то саме позивачеві, з урахуванням обраної правової позиції, належить з самого початку зазначити відповідні обставини як такі, що мають істотне значення для оцінки дотримання письмової форми правочину, а також довести наявність правових підстав та погодженого сторонами порядку використання факсиміле у розумінні частини третьої статті 207 ЦК України. За таких умов суд критично оцінює зміну акцентів у позиції представника позивача щодо характеру підпису від імені [PERSON] , оскільки уточнення про застосування факсиміле та відповідне правове обґрунтування цієї обставини було сформульовано вже після отримання висновку експерта, тоді як до цього процесуальна поведінка позивача була спрямована, зокрема, на доведення належності підпису конкретній особі шляхом дослідження зразків підпису та призначення експертизи. Отже, з огляду на встановлені судом обставини щодо недотримання письмової форми правочину та відсутності належних і допустимих доказів, які б підтверджували погоджене сторонами використання факсиміле як аналога власноручного підпису у розумінні частини третьої статті 207 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. У зв`язку з цим суд також вважає за недоцільне надавати окрему правову оцінку іншим доводам та запереченням представників сторін, оскільки навіть їх підтвердження або спростування не впливало б на зроблений судом висновок щодо недотримання письмової форми правочину та, як наслідок, відсутності підстав для виникнення та доведення заявленого грошового зобов`язання у заявленому позивачем порядку. Зокрема, суд не надає оцінки доводам сторін щодо датування розписки "10" червня 2023 року, тоді як позивач посилається на передачу коштів "10" червня 2022 року, а також доводам представника відповідача щодо можливості або неможливості перебування голови ФГ "Кубань" у м. Херсоні у відповідний період, посиланням на обставини воєнного стану та тимчасової окупації, твердженням про розбіжності у реквізитах документів, доводам щодо використання печатки та можливого доступу до неї третіх осіб, а також іншим аргументам сторін, викладеним у позовній заяві, відзиві та поясненнях у судовому засіданні, оскільки такі доводи мають похідний характер та не змінюють правового висновку суду про відсутність належного підтвердження укладення правочину у письмовій формі. У даній справі сторонами понесені судові витрати, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 13 420 грн, відповідачем понесено витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на проведення судової експертизи у розмірі 8 557,44 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на залучення експертів та проведення експертизи. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, понесений позивачем судовий збір у розмірі 13 420 грн покладається на позивача та відшкодуванню не підлягає. Оскільки відповідачем у межах розгляду справи сплачено витрати на проведення судової експертизи у розмірі 8 557,44 грн, такі витрати є витратами, пов`язаними з розглядом справи, та підлягають компенсації відповідачу за рахунок позивача. З огляду на результат розгляду справи та приписи статті 141 ЦПК України суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на проведення судової експертизи у розмірі 8 557,44 грн. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то суд не вбачає підстав для їх розподілу. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, зокрема договір про надання правничої допомоги, акти приймання-передачі послуг, розрахунок та платіжні документи, які підтверджують оплату або обов`язок оплатити такі послуги. Саме лише зазначення орієнтовної суми витрат у процесуальних документах без подання підтвердних документів не є достатньою підставою для їх стягнення та розподілу відповідно до вимог ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved