Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивач в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 112000 грн страхового відшкодування витрат на утримання, 16000 грн страхового відшкодування за заподіяну моральну шкоду та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] водій [PERSON] , керуючи автомобілем Ford Fusion, д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] загинув на місці пригоди від отриманих травм. До родичів першого ступеня на момент смерті останнього відносяться: [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, [PERSON] - син. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземних транспортного засобу Ford Fusion, д.н.з. [NUMBER] , була забезпечена полісом № 223983003 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування». Страхова сума за полісом № 23983003 на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 320000 грн. 17 липня 2025 рок звернулася до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на дату ДТП (96000 грн), та на утримання [PERSON] у розмірі 36 заробітних плат, встановлених на дату ДТП (288000 грн). На момент дорожньо-транспортної пригоди та станом на сьогоднішній день син загиблого [PERSON] навчається у Рівненському кооперативному економіко-правовому фаховому коледжі, а тому має повне право на отримання страхового відшкодування відповідно до вимог п.27.2 ст.27 Закону № 1961. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 26 вересня 2025 року, кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідач листом від 24 жовтня 2024 року повідомив, що розрахунок страхового відшкодування складає: 48000 грн моральної шкоди, яка виплачується порівну спадкоємцям першої чергим, тобто по 16000 грн кожному; 144000 грн відшкодування витрат на утримання [PERSON] . Таким чином, відповідач прийняв рішення щодо визнання події страховою та виплати страхового відшкодування 50 % відповідальності водія ЗТЗ, тобто пославшись на поділ страхового відшкодування навпіл, враховуючи відповідальність пішохода і відповідальність власника транспортного засобу. Однак, законодавцем не передбачено право страховика на власний розсуд зменшувати встановлений спеціальним законом розмір суми страхового відшкодування. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову мотивує тим, за результатами проведеного розслідування слідством встановлено, що дії водія автомобіля Ford Fusion, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] не перебувають у причинному зв`язку з настанням події ДТП, а ДТП сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] Правил дорожнього руху України. Згідно зі ст.36 п.36,3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який підлягає застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Своїми діями [PERSON] поставив водія автомобіля [PERSON] в такі умови, коли останній був позбавлений можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Отже, саме пішохід створив аварійну обстановку для водія, що і спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди та неможливість уникнути наїзду на пішохода. Вказана інформація достеменно та вичерпно доводить факт грубої необережності зі сторони загиблого, а отже і непереборної сили, внаслідок якої було створено аварійну обстановку та виникнення смертельної ДТП. Крім того, враховуючи в цілому поведінку пішохода, свідчення свідків, зазначені у постанові про закриття кримінального провадження, дії [PERSON] цілком мають ознаки умислу направленого на заподіяння собі шкоди. Суттєве значення має той факт, що ДТП сталася саме через дії самого потерпілого, а тому підлягає до застосування п.36.3 ст.36 Закону. Враховуючи ту обставину, що ДТП [INFO] трапилася через невідповідність дій пішохода вимогам Правил дорожнього руху України, характеру його дій (нехтування правилами безпеки руху), обставин завдання шкоди (водій транспортного засобу діяв відповідно до вимог Правил дорожнього руху Україна і його дії не перебували у причинно-наслідковому зв?язку із заподіяною шкодою) та настанням, у зв?язку з цим його цивільно-правової відповідальності, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану (перебування у неадекватному стані), страховиком було прийнято правомірне рішення про застосування п.36.3 ст.36 Закону та здійснення виплати страхового відшкодування в загальному розмірі 160000 грн і саме такий порядок визначення розмір страхового відшкодування відповідатиме як нормам чинного законодавства так і принципам справедливості. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Пішохід у неадекватному стані, що різко виходить на смугу руху автомобіля, є нічим іншим як непереборною силою для водія, який за умови цілковитого дотримання Правил дорожнього руху України не мав технічної можливості уникнути наїзду. Враховуючи, що відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силоюЮ, а також те, що відповідачем сплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі, розрахованому на підставі норм спеціального Закону, підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалою від 24 листопада 2025 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. У заяві від 18 лютого 2026 року представник позивача [PERSON] просить розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час і місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08 квітня 2008 року Виконкомом Парасковіївської сільської ради Артемівського району Донецької області. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 07 червня 2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 26 вересня 2025 року старшим слідчим ВРЗСТ СУ ГУНП в Чернігівській області Біруном О.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025270000000555 від 02 червня 2025 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. За змістом вказаної постанови, [INFO] близько 18 год водій [PERSON] , керуючи автомобілем Ford Fusion, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по автомобільній дорозі М-01 «Київ-Чернігів-Нові Яриловичі», зі сторони м.Київ у напрямку м.Чернігів на 101 км + 132 м, здійснив наїзд на пішохода, [PERSON] , який рухався по правому узбіччю дороги в зустрічному напрямку та вийшов на проїжджу частину з права наліво відносно руху автомобіля. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. У постанові також зазначено, що водій автомобіля Ford Fusion, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] з моменту виникнення небезпеки для руху. Натомість пішохід [PERSON] порушив вимоги п.4.7, 4.14 а, б, г, д Правил дорожнього руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті дорожньо-траснпортної пригоди. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Ford Fusion, реєстраційний номер [NUMBER] , була забезпечена полісом № 223983003 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 08 жовтня 2024 року у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування». Страхова сума за полісом № 23983003 за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, станоить 320000 грн. 17 липня 2025 року [PERSON] повідомила ПрАТ "Страхова компанія "Арсенал Страхування" про дорожньо-транспортну пригоду, що має ознаки страхового випадку по договору ОСЦПВВНТЗ. Також, 17 липня 2025 року [PERSON] (син [PERSON] ), [PERSON] (батько [PERSON] ) та [PERSON] (мати [PERSON] ) звернулися до відповідача із заявами про здійснення відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспрортної пригоди. У листі № 241025/1932 від 24 жовтня 2024 року ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» повідомило заявників про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування в сумі 192000 грн, з них: 16000 грн - відшкодування моральної шкоди [PERSON] , завданої загибеллю [PERSON] ; 16000 грн - відшкодування моральної шкоди [PERSON] , завданої загибеллю [PERSON] ; 16000 грн - відшкодування моральної шкоди [PERSON] , завданої загибеллю [PERSON] ; 144000 грн - відшкодування витрат на утримання [PERSON] . Рішення щодо виплати страхового відшкодування прийняте з урахуванням п.27.3 ст.27, п.36.2, п.36.3 ст.36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За положеннями ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно зі ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ст.6 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Порядок вішкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, визначений статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктом 27.1 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Суд встановив, що [INFO] сталася дорожньо-транспортна пригода, яку відповідач визнав страховим випадком. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] помер. Відповідач прийняв рішення щодо виплати страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, батькам та сину потерпілого [PERSON] , а також виплати сину потерпілого відшкодування витрат на утримання. Разом з тим, розмір страхового відшкодування визначений відповідачем з урахуванням положень п.36.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що припис пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали. Положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосовуються у випадку поділу розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована. Цивільно-правова відповідальність пішохода [PERSON] не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки шкода, пов`язана зі смертю потерпілого [PERSON] , не завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, підстави для застування п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні. Доводи відповідача про вину пішохода [PERSON] у настанні ДТП та, відповідно, врахування при визначенні розміру страхового відшкодування положень ст.1193 ЦК України щодо зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого суд до уваги не приймає, оскільки рішення щодо виплати страхового відшкодування відповідачем прийняте з урахуванням норми п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що зазначено в листі № 241025/1932 від 24 жовтня 2024 року. Посилання на норми ст.1193 ЦК України вказаний лист не містить. Відповідно до ч.1, 2 ст.1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Розмір відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, та розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, визначений спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і вказаним законом не передбачено права страховика на власний розсуд зменшувати встановлений ст.27 Закону розмір страхового відшкодування. З огляду на вказане, відповідач зобов`язаний був сплатити [PERSON] (з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та кількості осіб, які мають право на отримання відшкодування) 32000 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого [PERSON] , а також 288000 грн відшкодування витрат на утримання. Враховуючи здійснену відповідачем виплату страхового відшкодування [PERSON] у загальній сумі 160000 грн, виплату страхового відшкодування батькам потерпілого [PERSON] у загальній сумі 32000 грн, ліміт страхового відшкодування (320000 грн), сума недоплаченого страхового відшкодування становить 128000 грн, а саме 16000 грн відшкодування моральної шкоди та 112000 грн відшкодування витрат на утримання. За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже, позов належить задовольнити. За правилами ст.141 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 1024 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved