Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

ТОВ «Бізнес позика» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.05.2023 між ТОВ "Бізнес позика" та [PERSON] було укладено договір №466102-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] . Отримавши вказані кредитні кошти відповідач свої зобов`язання не виконує, що спричинило виникнення заборгованості, яка станом на 15.05.2025 становить 21 130,98 грн., та складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту 10 000,00 грн., суми прострочених платежів по процентах 9 630,98 грн, суми прострочених платежів за комісією 1500 грн. Оскільки відповідач отримавши кошти свої зобов`язання в строки, які обумовлені умовами договору не виконала та ухиляється від їх виконання, позивач, з метою захисту своїх прав, звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено позивачу право на подання відзиву на позовну заяву. У серпні 2025 відповідач надала до суду відзив на позовну заяву у якому проти задоволення позову заперечувала повністю. Відзив мотивований тим, що матеріали справи не містять первинних документів, які підтверджують отримання відповідачем кредиту, а також підтвердження про належність карткового рахунку, на який було здійснено перерахування коштів, відповідачу. Відповідач заперечує проти задоволення клопотання позивача про витребування доказів, а саме підтвердження належності банківської картки відповідачу та виписок про рух коштів по рахунку, адже вважає, що позивач не надав обґрунтування неможливості самостійного надання таких документів у підтвердження проведення транзакцій щодо перерахування відповідачу заявлених коштів. Відповідач також наполягає, що вона не укладала договір позики із позивачем, не погоджувала процентні ставки, строки кредитування, комісії, штрафні санкції, тощо. Належних доказів того, що наявний в матеріалах справи договір позики було створено у порядку, визначеному ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та те, що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою позивачем не надано. Окремо відповідач наголосила на безпідставності позовних вимог про стягнення із неї комісії в розмірі 1500 грн. за не ідентифіковані, некоректні та незрозумілі для споживача послуги, які за законом мають надаватися позивачем безкоштовно. Представником позивача у вересні 2025 року надано до суду відповідь на відзив. З огляду на надмірний обсяг даного документа, в якому міститься цитування Цивільного кодексу України, ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також практику Верховного Суду та судів апеляційної інстанції, суд зазначає лише ті аргументи відповіді, що безпосередньо стосуються умов договору та нарахування заборгованості. У відповіді на відзив представник позивача обґрунтовує позовні вимоги фактом укладення кредитного договору № 466102-КС-001 від 21.05.2023 р. у безпаперовій формі через інформаційно-телекомунікаційну систему із використанням одноразового ідентифікатора. Позивач наголошує на правомірності нарахування заборгованості, посилаючись на п. 3.2.2 Договору, яким передбачено перехід зі «зниженої» на «стандартну» відсоткову ставку (2% на день) у разі порушення графіку платежів. При цьому позивач стверджує, що нарахування відсотків та комісії є правомірним до моменту повного виконання зобов`язань позичальником, оскільки умови договору були акцептовані останнім добровільно та з використанням електронного підпису. Окремо позивач зазначає про законність встановлення комісії за надання кредиту в розмірі 1 500,00 грн, апелюючи до того, що він є небанківською фінансовою установою, а тому висновки Верховного Суду щодо незаконності комісій у банках (зокрема АТ КБ «ПриватБанк») не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Позивач вважає, що право на таку комісію прямо передбачене ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» та зафіксоване безпосередньо в тексті договору, а не в додатках чи тарифах, що, на його думку, підтверджує обізнаність та згоду відповідача. Щодо факту видачі коштів, позивач посилається на докази технічного перерахування 10 000,00 грн через платіжного посередника ТОВ «ПрофітГід», зазначаючи, що відсутність банківської виписки з його боку обумовлена статусом небанківської установи. Позивач наполягає, що обов`язок спростування отримання коштів або факту прострочення лежить на відповідачу, а тривалість нарахування відсотків за ставкою 2% відповідає умовам п. 3.2.2 Договору, який діє до повного погашення заборгованості. У судове засідання представник ТОВ "Бізнес Позика" не з`явився, але у позовній заяві та відповіді на відзив просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Оскільки позивач та відповідач скерували до суду свої доводи та заперечення, які викладені у позовній заяві, відзиві та відповіді на відзив, суд здійснює розгляд матеріалів справи за відсутності представника позивача та відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 21.05.2023 між сторонами було укладено кредитний договір № 466102-КС-001 в електронній формі. Укладення правочину відбулося шляхом акцептування відповідачем надісланої позивачем оферти через підписання її одноразовим ідентифікатором (СМС-кодом UA-0257), що відповідає порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору в дистанційному режимі через інформаційно-телекомунікаційну систему. Згідно з п. 2.1 Договору, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію та проценти за фактичний час користування коштами. Сторони визначили, що строк кредиту - 8 тижнів (п. 2.3 Договору), термін дії договору до 16.07.2023 року. Процентна ставка - встановлена у п. 2.4 Договору як фіксована: знижена 1,19585% на день, стандартна 2,0% на день (застосовується з 8-го дня прострочення). Також умовами договору передбачена комісія за надання кредиту - 1 500,00 грн, що нараховується одноразово (п. 2.5 Договору). Термін дії договору та дата повернення коштів - сторони погодили кінцевий термін дії договору до 16.07.2023 (п. 2.7, 2.11 Договору). Умовами п. 3.2.3 визначено графік платежів за умови, що позичальник буде його дотримуватись. Згідно з п. 4.1.8 Договору, позичальник не має права продовжувати (пролонгувати) строк кредитування або строк виплати кредиту. Будь-які умови щодо автоматичної пролонгації чи продовження нарахування договірних відсотків поза межами вказаного терміну (після 16.07.2023) текст Договору не містить. Натомість п. 3.2.2 прямо обмежує нарахування стандартних відсотків моментом закінчення терміну дії Договору. Укладення правочину відбулося 21.05.2023 шляхом акцептування Позичальником оферти за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором UA-0257, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Суду надана візуальна форма послідовності дій Клієнта [PERSON] щодо укладення електронного договору про надання кредиту №466102-КС-001 від 21.05.2023 в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Також 21.05.2023 [PERSON] було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-4331 паспорт споживчого кредиту, який містить суму кредиту, строк кредитування, мету, розмір комісії, графік платежів тощо. Відповідно до анкети клієнта [PERSON] 21.05.2023 отримала кредит у сумі 10 000,00 грн.. Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Профіт-Гід» як технологічного оператора платіжних послуг, повідомляє, що на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника, ТОВ «ПрофітГід» було здійснено успішний переказ коштів на рахунок [PERSON] на номер платіжної картки отримувача [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом заборгованість відповідача складає 21 130 грн. 98 коп., з яких: 10 000,00 грн заборгованість за кредитом; 9630,98 грн заборгованість за відсотками; 1500 грн заборгованість за комісією. Із вказаного розрахунку вбачається, що відповідач для погашення суми отриманого кредиту платежів не здійснювала. За клопотанням позивача ухвалою суду від 28.1.2025 витребувано із АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо особи на ім`я якої було відкрито банківська картка та щодо зарахування коштів на картковий рахунок вказаний позивачем. Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 09.12.2025 на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] . Згідно доданої виписки по рахунку за вказаною карткою 21.05.2023 було зараховано на картковий рахунок 10 000.00 грн. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через його електронну форму. Порядок укладення даного правочину врегульований Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі ст. 3 та 11 якого електронний договір укладається шляхом обміну електронними повідомленнями (офертою та акцептом) із використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Статтею 12 вказаного Закону передбачено, що моментом підписання такого договору є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором алфавітно-цифрової послідовності (SMS-коду), що надсилається особі для підтвердження її волевиявлення. Оскільки відповідач акцептував умови договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, такий електронний правочин за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі з власноручним підписом сторін. Вирішуючи спір по суті суд зазначає наступне. Щодо укладення договору та отримання кредиту. Позивачем надано суду письмову форму укладеного між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] договору №466102-КС-001 про надання кредиту від 21.05.2023. Наданий кредитний договір є належним чином укладеним відповідно до чинного законодавства. Факт ідентифікації відповідача підтверджується тим, що персональні дані боржника та реквізити його банківської картки (номер картки), що були використані для перерахування коштів, могли бути надані виключно самим боржником при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора та оформленні заявки. Це свідчить про усвідомлене волевиявлення відповідача на укладення правочину. Водночас, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, жоден кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема відповіддю АТ КБ «Приватбанк», що містить відомості про належність відповідачу карткового рахунку на який були перераховані кошти та підтвердження зарахування суми на картковий рахунок відповідача. Крім того, про реальність отримання коштів свідчить подальша поведінка самого позичальника: судом встановлено, що відповідач не зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення шахрайських дій чи незаконне використання її персональних даних, а також не вживала заходів щодо повернення "невідомих" грошових надходжень як безпідставно набутих. Така відсутність заперечень у момент отримання коштів, у сукупності з банківськими даними, переконливо доводить факт виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за договором. На підставі наведеного вище, виходячи з «балансу ймовірностей» як стандарту доказування, котрий ЄСПЛ у рішенні «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» (заява № 59166/12) від 23.08.2016 визнає притаманним саме цивільним справам, відповідно до якого доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, суд доходить до висновку, що між вказаним кредитодавцем та відповідачем укладено зазначений вище договір, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти. Відтак суд вважає доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем вказаної у позовній заяві суми кредиту, яка була зарахована на рахунок відповідача, що підтверджується належними та достатніми доказами. У свою чергу доводи відповідача про не укладення такого договору суд визнає безпідставними. Щодо нарахування відсотків. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 ЗУ «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Договір укладено 21.05.2023 зі строком дії до 16.07.2023, а тому норми вказаного Закону на умови даного договору не поширюються. Вирішуючи питання вірності розрахунку позивача по нарахованим відсоткам за користування вказаними коштами судом встановлено, що пунктом 2.4. Кредитного договору визначено, що Стандартна процентна ставка в день становить 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка в день становить 1,19585000, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) Договору. Встановлений Договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено Кредитодавцем в односторонньому порядку. Згідно з п. 3.2. Кредитного договору, протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховуються заставкою вказаною у п. 2.4 Договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та Додатку№1 до Договору і розраховується в порядку описаному нижче. Згідно з п. 3.2.1. Кредитного договору, у разі якщо погашення Кредиту здійснюється згідно погодженого Сторонами графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого Кредиту, то зобов`язання Позичальника по сплаті Процентів за користування Кредитом розраховуються відповідно до Зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4. Договору. Згідно з п. 3.2.2. Кредитного договору, сторони домовились, що у разі якщо повернення Кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, у наслідок чого виникає прострочка по Кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови про нарахування Процентів за користування Кредитом за Зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. Договору. При цьому, нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та Додатку№1 до Договору, та до закінчення терміну дії Договору. Відповідно до п. 3.2.3. Кредитного договору, сторони на момент укладення Договору встановили орієнтований графік платежів, припускаючи, що Позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься Знижена процентна ставка. Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості у сукупності з умовами кредитного договору, суд встановив, що нарахування відсотків у розмірі 9 630,98 грн проведено у повній відповідності до пунктів 2.4, 3.2.1 та 3.2.2 Договору. Оскільки відповідачем було порушено графік платежів (п. 3.2.3), а саме не здійснено перший платіж від 04.06.2023, судом встановлено наявність прострочення понад сім календарних днів. Відповідно до п. 3.2.2 Договору, це є підставою для припинення дії Зниженої процентної ставки (1,19585%) та застосування Стандартної процентної ставки (2,0%) починаючи з восьмого календарного дня прострочення. Перевіркою математичного алгоритму нарахувань встановлено, що за період з дати видачі кредиту (21.05.2023) по восьмий день прострочення першого платежу (11.06.2023) відсотки нараховані за зниженою ставкою 1,19585%, що становить 2 630,87 грн. Надалі, з 12.06.2023 по дату закінчення строку кредитування (16.07.2023), нарахування здійснювалось за стандартною ставкою 2,0% на залишок основної суми боргу 10 000 грн, що становить 7 000,00 грн. Загальна сума нарахованих відсотків у межах строку дії договору (з 21.05.2023 по 16.07.2023) складає 9 630,87 грн. Суд зазначає, що такий порядок нарахування не суперечить приписам ст. 1054, 1056-1 ЦК України та умовам підписаного сторонами правочину. Оскільки нарахування відсотків проведено виключно в межах визначеного п. 2.7 Договору терміну дії (до 16.07.2023), вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, арифметично правильними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо нарахування комісії. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача комісії за надання кредиту в розмірі 1 500,00 грн, позивач посилається на положення п. 2.1 та п. 2.5 Кредитного договору, якими визначено, що кредит надається на засадах платності, а розмір комісії є фіксованим та залишається незмінним протягом усього строку дії договору. Також позивач зазначає, що згідно з п. 3.2.3 Договору та Паспортом споживчого кредиту, сторонами було погоджено графік платежів, який чітко передбачає обов`язок відповідача щодо повернення заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією. При цьому позивач наголошує на п. 7.4.4 Договору, відповідно до якого відповідач шляхом вільного волевиявлення підтвердив ознайомлення з усіма умовами договору та визнав їх справедливими. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням наведеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 і частини п`ятої статті 12 Закону. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання якого недійсного не потрібне рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин не породжує цивільних прав та обов`язків. Позовна вимога про визнання нікчемності такого правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. У разі наявності спору щодо наслідків недійсного правочину суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення застосовує норми матеріального права для підтвердження або спростування нікчемності правочину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що зміст правочину це сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину має відповідати вимогам приватно-правових норм, які встановлюють імперативні правила, і не суперечити вимогам цивільного законодавства чи інших нормативно-правових актів. Такі висновки Верховний Суд виклав у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач ТОВ «Бізнес Позика» є фінансовою установою та має ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги надання коштів та банківських металів у кредит. Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, які надаються відповідачу, та за які фінансова установа встановила комісію. Також ТОВ «Бізнес Позика» не надало доказів щодо наявності, переліку таких послуг та їх погодження зі споживачем під час укладення кредитного договору. Відповідно, положення кредитного договору про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту є нікчемними згідно з частинами першою та другою статті 11 та частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблено наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною або окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи; виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику; така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому ці дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою дискримінаційними та суперечать моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. Пунктом 2.5 кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 1 500,00 грн, тобто фактично передбачено плату позичальника за послугу, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії кредитодавець покладає на позичальника, попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь фінансової установи. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено плату за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, суд дійшов висновку, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 500,00 грн. є нікчемними. Відтак нарахування позивачем заборгованості за комісією за Договором № 454789-КС-001 від 05.10.2022 у розмірі 1 5002,00 грн. є безпідставним та задоволенню не підлягає. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення основного боргу та відсотків. Суд вважає, що розмір заборгованості за тілом кредиту та сума нарахованих відсотків доведені позивачем належними та допустимими доказами на підставі умов Договору. При цьому, доводи відповідача про те, що вона не укладала вказаний кредитний договір та не отримувала грошові кошти, суд вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовуються наданою позивачем банківською випискою по картковому рахунку та офіційним підтвердженням банківської установи про належність даного рахунку відповідачу. Суд зазначає, що відповідач, не погоджуючись із розміром заборгованості, не надала суду жодного альтернативного розрахунку або доказів, які б спростовували дані, надані позивачем. Сама по собі незгода з укладенням договору, його умовами, без надання доказів їх недійсності чи факту повного погашення боргу не є підставою для відмови у позові. Враховуючи приписи ст.ст. 12, 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та враховуючи пасивну процесуальну поведінку відповідача, суд вважає її доводи недоведеними та такими, що не спростовують обґрунтованості вимог позивача у частині основного боргу та процентів. Таким чином, остаточна сума до стягнення, яка визнана судом становить: 19 630,98 грн. (що включає: 10 000,00 грн. тіла кредиту; 9 630,98 грн. відсотків). Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимоги на суму 21 130,98 грн, з яких судом визнано обґрунтованими вимоги на суму 19 630,98 грн., що становить 92,90 % від загальної суми позову. Оскільки за подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 2 250,44 грн.

Outcome: partial