Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 70 748,96 грн.; відшкодування моральної шкоди заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 20 000 грн.; судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн.20 коп. за вимогу матеріального характеру та 3028грн. за вимогу моральної шкоди, сплачені кошти в розмірі 10 000 грн. за проведену судову транспортно-товарознавчу експертизу та 489,5 грн. за копіювання та надсилання відповідачу звернення з вимогою відшкодування заподіяної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.05.2025 року близько 14 год. 45 хв. у с. Оброшине по вул. Самбірська, 10 з вини відповідача [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено належний їй автомобіль Mini Cooper н.з. [NUMBER] . Відповідач, керуючи автомобілем VOLKSWAGEN Transporter н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом позивача, що рухався попереду. Вказаними діями відповідач порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджено постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.06.2025 року у справі № 450/2243/25, якою його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. У результаті ДТП транспортному засобу завдано значних механічних пошкоджень. Згідно з висновком судового експерта №48 від 05.08.2025 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 112 500,53 грн. Вказаний висновок є належним та допустимим доказом розміру завданої шкоди. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яке здійснило страхову виплату у розмірі 41 751,57 грн., проте отримана сума є недостатньою для повного відновлення пошкодженого автомобіля. Таким чином, зазначає, що різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою становить 70 748,96 грн, яка підлягає стягненню з відповідача як безпосереднього заподіювача шкоди. Оскільки страхове відшкодування не покрило повного розміру завданої шкоди, обов`язок з компенсації різниці покладається саме на відповідача як особу, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Також вказує, що окрім матеріальної шкоди, їй завдано моральної шкоди. Внаслідок ДТП остання отримала тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій м`яких тканин потиличної ділянки, забій-розтяг зв`язково-м`язового апарату шиї, у зв`язку з чим їй рекомендовано госпіталізацію до нейрохірургічного відділення, що підтверджується медичними документами. На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 15.09.2025 року провадження у справі відкрито. 29.10.2025 року через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву відповідачем [PERSON] , який він мотивує тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути: 70 748,96 грн матеріальної шкоди; 20 000 грн моральної шкоди; 10 000 грн витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи; 489,50 грн витрат на копіювання та надсилання претензії; 1 211,20 грн судового збору за вимогу майнового характеру; 3 028 грн судового збору за вимогу про моральну шкоду. Відповідач не заперечує факт ДТП та притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП згідно з постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.06.2025 року. Разом з тим зазначає, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № EP-224921771) у ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». Страхова сума становила: 160 000 грн за шкоду, заподіяну майну; 320 000 грн за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю; франшиза 3 200 грн. Відповідач вказує, що відповідно до ст. 1166, 1188, 1194 ЦК України обов`язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, виникає лише у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування шкоди. Оскільки страхове відшкодування у сумі 41 751,57 грн було виплачено страховиком у межах страхового покриття, а заявлений розмір шкоди не перевищує встановлений страховий ліміт (з урахуванням франшизи 156 800 грн), відповідач вважає, що належним відповідачем у межах страхової суми є саме страховик, а не страхувальник. Крім того, відповідач заперечує розмір заявлених збитків, оскільки він визначений на підставі висновку експерта №48 від 10.08.2025 року, який, на думку відповідача: складений особою, що втратила право на проведення судових експертиз на момент його складання; проведений без повідомлення та участі відповідача; здійснений через три місяці після ДТП; складений з порушенням п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. У зв`язку з цим відповідач вважає, що існує ризик включення до розрахунку пошкоджень, які не пов`язані з даною ДТП, а тому вказаний висновок не може бути належним і допустимим доказом. З цих же підстав він заперечує проти стягнення 10 000 грн витрат на проведення експертизи. Відповідач заперечує факт завдання позивачу тілесних ушкоджень саме внаслідок цієї ДТП, посилаючись на: характер механічних пошкоджень транспортного засобу (удар у задню частину, незначні пошкодження бампера та кришки багажника); механізм інерційного руху тіла водія; відсутність госпіталізації; відсутність листка непрацездатності; відсутність підтверджених витрат на лікування; неналежність поданого медичного документа (відсутність обов`язкових реквізитів). Відповідач зазначає, що відповідно до ст. 23 ЦК України право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності сукупності умов цивільно-правової відповідальності: шкоди, протиправності, причинного зв`язку та вини. На його думку, позивач не довела: наявність реальних негативних змін у психічному чи фізичному стані; причинний зв`язок між ДТП та заявленими ушкодженнями; обґрунтованість розміру 20 000 грн. У разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, відповідач просить врахувати принципи розумності, справедливості та співмірності. У зв`язку з цим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Протокольною ухвалою від 06.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, зазначивши, що вина відповідача у вчиненні ДТП встановлена постановою суду, розмір матеріальної шкоди підтверджується висновком експерта, а отримане страхове відшкодування не покриває фактичних витрат на відновлювальний ремонт автомобіля, також наполягала на наявності моральної шкоди у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями та перенесеними фізичними й душевними стражданнями, які, на її думку, перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю, зазначивши, що його довіритель не заперечує факту ДТП та притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, однак його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яке виплатило позивачу 41 751,57 грн, при цьому ліміт відповідальності страховика становить 160 000 грн і не перевищує розміру заявленої шкоди, у зв`язку з чим, з огляду на ст. 1166, 1194 ЦК України, належним відповідачем у межах страхової суми є страховик, якого до участі у справі не залучено; крім того, матеріальна шкода є недоведеною, оскільки висновок експерта складений особою, у якої на момент його підготовки закінчилась ліцензія, а вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними через відсутність належних доказів тілесних ушкоджень, наявність лише консультаційного висновку без необхідних реквізитів, відсутність звернень до сімейного лікаря, госпіталізації та інших підтверджень заподіяння моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, думку учасників судового розгляду, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку: згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.06.2025 року (справа № 450/2243/25, провадження 3/450/1372/25) відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. в дохід держави. Згідно якої, а також відповідно до копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 339492 від 23.05.2025 року, долученого до матеріалів справи, вбачається, що 23.05.2025 року 14 год. 45 хв. в с. Оброшине, вул. Самбірська, 10 водій [PERSON] , керуючи автомобілем Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не до дотримався безпечної дистанції, в результаті чого, здійснив зіткнення із автомобілем Mini Cooper д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду. Внаслідок чого, автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди, травмованих не має. Вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили 01.07.2025 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 21.06.2024 року транспортний засіб «MINI COOPER», д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу: [NUMBER] , зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивачів та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Як вбачається із Висновку № 48 від 10.08.2025 року, за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи згідно договору 341 від 05.08.2025 року, підготовленого для подання до суду згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України від 10.08.2025 року, виконаного технічним директором ТзОВ фірма «Експертиза» Галамай Я. І., вартість відновлювального ремонту автомобіля Mini Cooper, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , від виявлених при обстеженні 05.08.2025 року його пошкоджень внаслідок ДТП 23.05.2025 року, в цінах на вказану дату обстеження із середньо-статичною регіональною вартістю ремонтно-відновлювальних робіт (ні 3, ні без ПДВ) становить: 112500,53 грн., а ринкова вартість автомобіля Mini Cooper, ідентифікаційний [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , на 23.05.2025 року до моменту пошкодження у ДТП, становить: 419067,00 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у частині стягнення 70 748,96 грн матеріальної шкоди, відповідач зазначив, що позивач обґрунтовує розмір збитків виключно Висновком № 48 від 10.08.2025 року, складеним судовим експертом Галамай Я. І., який станом на момент проведення експертизи нібито не мав чинного права на здійснення судово-експертної діяльності. На підтвердження зазначених доводів відповідачем подано копію картки атестованого судового експерта з Реєстру атестованих судових експертів. Із досліджених судом відомостей убачається, що [PERSON] неодноразово проходив підтвердження кваліфікації за спеціальністю 12.2 визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу. Останнє підтвердження кваліфікації здійснено рішенням Кваліфікаційної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України від 27.01.2022 № 1, яким строк дії свідоцтва продовжено до 27.01.2025 року. Водночас будь-які відомості про подальше продовження строку дії свідоцтва або повторне підтвердження кваліфікації після 27.01.2025 року у матеріалах справи відсутні. Судом встановлено, що експертиза проведена 05.08.2025 року, а висновок складений 10.08.2025 року, тобто після спливу строку дії підтвердження кваліфікації 27.01.2025 року. Оцінюючи посилання сторін на нормативне регулювання в умовах воєнного стану, суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2025 року № 288 внесено зміни до постанови КМУ від 18.03.2022 року № 314 «Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану». Зокрема, виключено положення щодо автоматичного продовження строків дії строкових ліцензій та документів дозвільного характеру на період воєнного стану та три місяці після його припинення чи скасування. Таким чином, з моменту набрання чинності зазначеними змінами автоматичне продовження строку дії дозвільних документів законодавством не передбачено. Разом з тим, сам по собі факт внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України не свідчить про автоматичну втрату статусу конкретною особою. Вирішальним є встановлення наявності або відсутності чинного свідоцтва судового експерта станом на дату проведення експертизи. Оскільки строк дії підтвердження кваліфікації [PERSON] закінчився 27.01.2025 року, а доказів його продовження або повторної атестації після цієї дати суду не надано, матеріали справи не містять належних доказів наявності у зазначеної особи чинного статусу атестованого судового експерта станом на серпень 2025 року. За таких обставин Висновок № 48 від 10.08.2025 року не може вважатися висновком судового експерта у процесуальному розумінні та не набуває статусу спеціального доказу, передбаченого цивільним процесуальним законодавством. Суд оцінює вказаний документ як письмовий доказ, складений особою, яка має спеціальні знання, однак без підтверджених на момент його складення повноважень судового експерта. Такий доказ не має наперед встановленої доказової сили та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі. Враховуючи викладене, покладення виключно зазначеного висновку в основу визначення розміру матеріальної шкоди є неможливим. Разом з тим, відповідно до Договору № 41 про виконання судової транспортно-товарознавчої експертизи від 05.08.2025 року, замовником вказано [PERSON] , виконавцем ТзОВ фірма «Експертиза» в особу судового експерта Галамай Ярослава Івановича, предметом вказаного договору є виконання судової транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля Mini Cooper реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку, передбаченому ч.3 ст.101 ЦПК України ст. 106 ЦПК України, ч.3 от.101 КАС України, ч.3 ст.98 ГПК України, 4.2 ст. 101 КПК України та ст.7-1 Закону України «Про судову Експертизу», на підставі договору № 341 від «05» серпня 2025 р, з наданням за його результатами Висновку судового експерта, а замовник оплачує за проведення експертизи (10 000, 00 грн.). Разом з тим в розділі Договору 11 «Адреси та реквізити сторін» замовником вказано [PERSON] , адреса: [ADDRESS] . За вищезазначений висновок сплачено 10 000,00 грн., що підтверджується квитанцією про оплату наданих експертних послуг, договором № 341 від 05.08.2025 року, однак суд звертає увагу, що з наведених документів вбачається різниця у зазначенні замовника експертизи, що не дає можливості суду однозначно встановити, хто саме виступав замовником відповідної експертизи та набув статусу особи, яка понесла витрати на її проведення. Крім того, на підтвердження оплати послуг з проведення експертизи суду надано скріншот-квитанцію про переказ грошових коштів у сумі 10 000,00 грн. на користь ТзОВ фірма «Експертиза» із мобільного банківського додатку. Разом з тим, із зазначеного скріншота неможливо встановити особу платника, а також належність понесених витрат конкретній особі у справі. За таких обставин суд також позбавлений можливості дійти беззаперечного висновку щодо того, хто саме є замовником експертизи та хто фактично поніс витрати на її оплату, що має значення для вирішення питання про розподіл судових витрат. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування(пункт 9.1 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України). Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Згідно копії поліса ОСЦПВВНТЗ № ЕР-22491771 від 21.11.2024 року, встановлено, що страховиком [PERSON] (відповідача) є ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», строк дії договору з 22.11.2024 року по 21.11.2025 рік (включно), ліміт відповідальності за вказаним полісом, за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000,00 грн., а за шкоду заподіяну майну 160 000,00 грн., розмір франшизи 3200,00 грн., страховий платіж 1237,00 грн. Застрахований транспортний засіб Volkswagen Transporter д.н.з. [NUMBER] . Як зазначає позивач у позовній заяві, та не заперечує відповідач [PERSON] 28.07.2025 року на її рахунок було виплачено грошові кошти в сумі 41 751,57 грн. відшкодування страховиком відповідача, яким є ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», згідно страхового акту № 250001326258 від 28.07.2025 року, що також підтверджується копією скріншоту з мобільного додатку «Monobank» «про поповнення картки» на вказану суму. Вказані обставини визнаються сторонами. Відповідно ч. 1 до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач отримала 41 751,57 грн. страхового відшкодування від ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за страховим випадком, однак дана сума не покриває всіх збитків. Позивач [PERSON] подає власний розрахунок, згідно якого невідшкодована частина матеріального збитку складає 70 748, 967 грн. (112 500,53 грн. розмір відновлювального ремонту транспортного засобу 41 751, 57 грн. виплачене страхове відшкодування). Згідно зі статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 14-176цс18 (справа N 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України N 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Верховний Суд у постановах від 16.12.2020 р. у справі № 462/1696/15-ц, від 16.12.2020 р. у справі № 757/13525/18-ц з врахуванням позиції ВП ВС зазначив наступне: обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. Якщо потерпілому недостатньо сплаченого страховиком відшкодування для повного відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. За приписами п.22.1 ст.22 Закону №1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що: «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). Постановою Великої Палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 40) зроблений висновок про те, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», що підтверджується матеріалами справи та фактом здійснення страховиком часткової страхової виплати позивачу. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] 70 748,96 грн., визначивши цю суму як різницю між загальною вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу та виплаченим страховим відшкодуванням. Як вбачається з матеріалів справи, заявлена до стягнення сума перебуває в межах ліміту відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, у межах страхового покриття саме страховик є зобов`язаною особою перед потерпілим, тоді як безпосередній завдавач шкоди несе обов`язок відшкодування лише у частині, що перевищує розмір страхової виплати та виходить за межі страхового ліміту. Суд наголошує на тому, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Підсумовуючи, варто зазначити, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Страховиком здійснено часткову виплату страхового відшкодування у сумі 41 751,57 грн. Позивач просить стягнути з відповідача 70 748,96 грн., визначивши цю суму як різницю між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу (112 500,53 грн.) та виплаченим страховим відшкодуванням. Загальний розмір визначеної матеріальної шкоди, перебуває у межах ліміту (160 000,00 грн.) відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суд наголошує, що у межах страхового відшкодування належним боржником перед потерпілим є страховик, а безпосередній завдавач шкоди несе відповідальність лише у частині, що перевищує страховий ліміт або у разі недостатності страхової виплати для повного покриття шкоди. У даному випадку загальна сума вартості відновлювального ремонту автомобіля Mini Cooper, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , становить: 112500,53 грн. не перевищує страхового ліміту, а відтак покладається на страховика. А тому, з урахуванням встановлених обставин, вимога до безпосереднього учасника ДТП є передчасною. Матеріали справи не містять доказів того, що страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі в межах страхового ліміту. Також відсутні докази неможливості отримання відповідного відшкодування від страховика. За наявності чинного договору ОСЦПВВНТЗ та невичерпаного ліміту відповідальності страховика звернення з вимогою безпосередньо до винуватця ДТП у межах страхового ліміту без попереднього вирішення питання про належне виконання зобов`язання страховиком є передчасним. Разом з тим позивач не заявив вимог до страховика ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», та не залучив його до участі у справі як відповідача чи співвідповідача. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення 70 748,96 грн. матеріальної шкоди слід відмовити як таких, що заявлені до неналежного відповідача та заявлено передчасно. За змістом ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Крім того, зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача [PERSON] ), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача. Відповідно до п.1 ч. 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Зі змісту п. 22.3 Закону України " Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пп. 3, 4 ч.2 ст. 23 ЦК України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після зіткнення, тривалість порушення прав позивача, який протягом тривалого часу був позбавлений можливості використання автомобіля, що створило ряд незручностей в сімейному та побутовому житті, - як наслідок порушення нормального ритму життя (необхідність вчинення додаткових дій, які за нормальних обставин не було необхідності вчиняти), нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач у позовній заяві вказує, що внаслідок ДТП вона отримала ЗЧМТ, струс головного мозку. забій м?яких тканин потиличної ділянки; забій-розтяг ЗМА шиї та їй було рекомендовано госпіталізацію у нейрохірургічне відділення, зазначає, що зазнала фізичних та емоційних страждань, та витрат, пов`язаних з відновленням фізичного та психічного стану, через пошкодження належного їй транспортного засобу, витрачанням особистого часу на страхові компанії, суд, та повним ігноруванням добровільного відшкодування завданої шкоди з боку винуватця ДТП відповідача, розмір душевних страждань (моральної шкоди) вона оцінює в 20 000 грн., у той же час відповідач [PERSON] у своєму відзиві вказав, що контакт керованого ним автомобіля з автомобілем позивача відбувся в задню частину, пошкодження незначні зокрема: заднього бампера та задньої кришки багажника, вказує, що остання не могла отримати тілесні ушкодження, оскільки за інерцією її мало втиснути назад в м?яке сидіння, які обладнані підголівником, зазначив додаткового, як доказ [PERSON] подає лише консультаційний висновок спеціаліста від 24.05.2025 року - лікаря [PERSON] , на бланку, який не містить всіх ознак медичного документу. Також, позивач не зверталася до профільного чи сімейного лікаря для отримання листка непрацездатності, не купляла медикаментів, не була госпіталізована (відмовилася від госпіталізації), що в сукупності ставить під сумнів отримання під час ДТП тілесних ушкоджень. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач пов`язує заподіяння їй моральної шкоди з отриманими під час ДТП тілесними ушкодженнями, фізичними та емоційними стражданнями, витратами часу на оформлення страхових виплат та судовий розгляд, а також із пошкодженням належного їй транспортного засобу. Суд звертає увагу, що позивачем зазначено лише рекомендовану госпіталізацію до нейрохірургічного відділення, проте належних і допустимих доказів факту перебування позивача у госпіталізації не надано. Інші документи, які могли б підтвердити лікування або отримані тілесні ушкодження (лікарняні листи, медичні висновки, рецепти на лікарські засоби, чеки), до справи не долучено. Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 339492 від 23.05.2025 року зазначено, що внаслідок ДТП травмованих немає. Щодо тверджень про порушення фізичного та психічного стану, через пошкодження належного їй транспортного засобу, витрачанням особистого часу на страхові компанії, суд, суд оцінює ці доводи критично, оскільки вони є загальними та абстрактними за змістом, не містять чітких обставин, які можна було б перевірити, а отже вони не дають суду підстав для достовірного встановлення розміру та факту заподіяння моральної шкоди в заявленому в позові обсязі у розмірі 20 000 грн., при цьому, пошкодження транспортного засобу були незначними, а відповідач у своєму відзиві, а також у судовому засіданні, не заперечує сам факт настання ДТП, що також враховується судом як пом`якшувальна обставина при вирішенні питання про компенсацію моральної шкоди. А тому, враховуючи вимоги п. п. 3, 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4, з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь позивача 5000 грн. моральної шкоди. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання позовної заяви до суду у розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення судом вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн,

Outcome: dismissed