Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

17.08.2023 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] , підписана її представником [PERSON] , до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що шлюб між сторонами був зареєстрований 06.11.2010 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, в період якого народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом від 09.09.2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви 02.09.2021 року і до досягнення дитиною віку повноліття, а саме до [INFO] . Судовим наказом від 06.12.2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви 02.09.2021 року і до досягнення дитиною віку повноліття, а саме до [INFO] . Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 09.12.2021 року по справі № 502/1769/21 розірвано шлюб між сторонами. Як вказує позивач, під час шлюбу сторонами було набуто майно, а саме: 55/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. Між тим, грошові кошти для придбання частин вищевказаного будинку, який в подальшому був зареєстрований на відповідача, були витрачені спільні. Також позивач зазначає, що в період шлюбу було придбано транспортний засіб марки «FORD», за суму еквівалентну 460 000,00 гривень, однак правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: - визнати 55/100 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з: літ. «А» житловий будинок з магазином (загальною площею 165,1 кв. м, житловою площею 60,6 кв. м), літ. «Б» сарай, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» навіс, літ. «Ж» навіс, № 1-4, І надвірні споруди спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 55/100 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з: літ. «А» житловий будинок з магазином (загальною площею 165,1 кв. м, житловою площею 60,6 кв. м), літ. «Б» сарай, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» навіс, літ. «Ж» навіс, № 1-4, І надвірні споруди. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 22.08.2023 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 03.05.2024 року призначено у вказаній справі судову будівельно-технічну оціночну експертизу нерухомого майна. 13.06.2024 року до Кілійського районного суду Одеської області від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] адвоката Камочкіної Анни Юріївни надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до якої зазначено, що відповідач не згоден з посиланням [PERSON] щодо визнання за нею права власності на нерухоме майно через те, що з нею проживають неповнолітні діти, оскільки сам по собі вказаний факт не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Вважає, що вказане нерухоме майно повинно бути поділено порівну. Також вказала, що позивачем за первісним позовом не надано доказів вартості вказаного автомобіля. На підставі вищевикладеного позивач за зустрічним позовом просить суд: - визнати 55/100 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з: літ. «А» житловий будинок з магазином (загальною площею 165,1 кв. м, житловою площею 60,6 кв. м), літ. «Б» сарай, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» навіс, літ. «Ж» навіс, № 1-4, І надвірні споруди спільним майном подружжя; - визнати за [PERSON] право власності на 11/40 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в порядку поділу майна. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 02.12.2024 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду. 19.12.2024 року від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічний позов, в якому зазначено, що нерухоме майно зареєстровано за позивачем за зустрічним позовом, що ним не оспорюється. Між тим, грошові кошти для придбання частин вищевказаного будинку, який в подальшому був зареєстрований на відповідача, були витрачені спільні. Окрім того, в зустрічному позові позивачем за зустрічним позовом не зазначено питання щодо транспортного засобу марки «Ford Edge», державний номерний знак [NUMBER] , набутого в період шлюбу, який позивач особисто продав 07.09.2021 року в період, коли вони фактично не проживали як подружжя, та який він продав своїй сестрі [PERSON] , що жодним чином не спростовано позивачем за зустрічним позовом. При цьому, враховуючи, що вказаний автомобіль був придбаний в період шлюбу на кошти сім`ї, жодної компенсації вартості авто позивач не отримувала. Оскільки відчужений автомобіль є цінною неподільною річчю, був фактично зареєстрований на ім`я [PERSON] і перебував у його користуванні та відчужений без письмової згоди позивача за первісним позовом, а тому остання як співвласник спірного майна має право на його частину у праві власності на автомобіль. Зазначено, що позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно, на яке за ним вже зареєстроване право власності, що є невірним способом захисту та окремою підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного представник відповідача за зустрічним позовом просив відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 22.01.2026 року закрито підготовче провадження по справі. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, просив задовольнити первісний позов, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність [PERSON] , просила відмовити в задоволенні первісного позову, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові, та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши усі докази, зібрані в справі у їх сукупності, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 06.11.2010 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06.11.2010 року, актовий запис № 813 від 06.11.2010 року. Згідно з договором купівлі-продажу від 16.11.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим номером 2955, встановлено, що [PERSON] , діюча від імені [PERSON] , передала (продала), а [PERSON] прийняв у власність 25/100 частки житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 36721031 від 13.12.2012 року, виданого комунальним підприємством «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 25/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу від 16.11.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим номером 2960, встановлено, що [PERSON] , діюча від імені [PERSON] , передала (продала), а [PERSON] прийняв у власність 30/100 частки житлового будинку загальною площею 60,6 кв. м, який розташований в [ADDRESS] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 36720899 від 13.12.2012 року, виданого комунальним підприємством «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 30/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 271637547 від 24.08.2021 року вбачається, що [PERSON] є власником 55/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24.05.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 80. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 17.03.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 105. Судовим наказом від 09.09.2021 року, виданим Кілійським районним судом Одеської області по справі № 502/1416/21, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви 02.09.2021 року і до досягнення дитиною віку повноліття, а саме до [INFO] , разом зі стягненням суми судового збору. Судовим наказом від 06.12.2021 року, виданим Кілійським районним судом Одеської області по справі № 502/1521/21, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви 02.09.2021 року і до досягнення дитиною віку повноліття, а саме до [INFO] . Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 09.12.2021 року по справі № 502/1769/21 позов задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 06.11.2010 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного 16.08.2023 року державним виконавцем Кілійського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області ПМУЮ МЮ (м. Одеса) за судовим наказом № 502/1416/21 від 09.09.2021 року, вбачається, що станом на липень 2023 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становить 2672,00 гривень. Згідно з повідомленням Територіального сервісного центру МВС № 5144 (ТСЦ МВС № 5144) за вих. № 31/15/5144-128 від 26.02.2024 року вбачається, що на ім`я [PERSON] , [INFO] , 11.06.2021 року в ТСЦ № 5152 було зареєстровано автомобіль «FORD EDGE», номерний знак « [NUMBER] ». 10.09.2021 року в ТСЦ № 5144 автомобіль «FORD EDGE» перереєстровано на ім`я [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу № 6049/21/1/013996 від 07.09.2021 року, що також підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу № 60499/21/1/013996 від 07.09.2021 року. Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості 55/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що 55/100 частки вказаного житлового будинку станом на 06.09.2024 року становить 629 120,00 гривень. Згідно з довідкою за вих. № 1 від 11.12.2025 року, виданою Інвестиційно-консалтинговим бюро Тріада, вбачається, що за результатами проведення маркетингового аналізу по визначенню найбільш ймовірної ринкової вартості колісного транспортного засобу, а саме: FORD, модель EDGE, 2017 року випуску, державний номер « [NUMBER] », станом на 11.12.2025 року його вартість становить 739 921,00 гривень. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зі змісту пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. За вищевказаних обставин, враховуючи, що належним чином підтверджено та не оспорено відповідачем за первісним позовом, придбання в період шлюбу 55/100 часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та які було зареєстровано за відповідачем за первісним позовом, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для визнання вказаного майна спільною власністю подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі другого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі № 522/11159/21, від 24 жовтня 2024 року в справі № 753/10230/20, від 11 вересня 2024 року в справі № 487/2337/22). До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)). Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц). Отже, рівність часток подружжя під час поділу майна обумовлена обсягом спільного майна та його вартістю. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку, а тому для дотримання такого принципу необхідно встановлювати увесь обсяг набутого подружжям майна та досліджувати його вартість. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Між тим, в період шлюбу відповідачем за первісним позовом було відчужено вказаний транспортний засіб, і як вказує позивач, без її згоди, що жодним чином не оспорюється стороною відповідача за первісним позовом. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом наведених норм факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Як встановлено в ході справи, відповідач за первісним позовом, скориставшись тим, що автомобіль було зареєстровано на його ім`я, без згоди позивача за первісним позовом продав автомобіль, а грошові кошти привласнив на свою користь, оскільки не надано доказів протилежного. Відтак, відповідач порушив право позивача як співвласника майна. Таким чином, суд вважає, що спірний автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності та був відчужений відповідачем на користь третьої особи без згоди позивача, за ціною співмірною ціні частки нерухомого майна, належного сторонам на праві спільної сумісної власності, після припинення фактичних шлюбних відносин, не в інтересах сім`ї та в подальшому розпорядився коштами на власний розсуд. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає задоволенню з викладених у мотивувальній частині рішення та відповідно зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved