Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

І. Стислий зміст позовних вимог. В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Градобуд» про витребування майна із чужого незаконного володіння звернувся представник Колективного підприємства «ОЗОН» Дем`янчук М.В., в якій просить суд витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь Колективного підприємства «ОЗОН» нежитлове приміщення загальною площею 48,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2679644456060. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що КП «ОЗОН» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 13.07.2010 та правочину про внесення змін до нього від 25.06.2014 набуло майнові права, які після завершення будівництва трансформувалися у право власності на спірне нежитлове приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв.м. Позивач стверджує, що договір про заміну сторони у зобов`язанні від 20.09.2016, на підставі якого ТОВ «ІБК «Градобуд» заявляло про набуття прав на спірне майно, є недійсним, що встановлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.03.2020 у справі № 918/687/18, яке набрало законної сили. Надалі судами також було визнано недійсними договори купівлі-продажу та іпотеки щодо цього приміщення, а записи про право власності за ТОВ «ІБК «Градобуд» та іншими особами скасовано, зокрема постановою Волинського апеляційного суду від 01.09.2022 у справі № 569/18197/18. Незважаючи на наявність судових рішень, що підтверджують право власності КП «ОЗОН» на спірне майно та відсутність у ТОВ «ІБК «Градобуд» права на його відчуження, у грудні 2022 року було повторно здійснено державну реєстрацію права власності за ТОВ «ІБК «Градобуд», після чого 01.02.2023 це приміщення було відчужене на користь відповідачки [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] є недобросовісним набувачем, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу існувала відкрита та загальновідома інформація про численні судові спори щодо спірного приміщення, скасування державної реєстрації права власності за ТОВ «ІБК «Градобуд», а також про оскарження відповідних реєстраційних дій. Крім того, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу № 162 від 01.02.2023 є нікчемним відповідно до статті 228 ЦК України, оскільки був укладений з метою незаконного заволодіння майном КП «ОЗОН». З огляду на викладене та посилаючись на положення статті 388 ЦК України, позивач просить суд витребувати спірне нежитлове приміщення з незаконного володіння відповідачки як у недобросовісного набувача. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2025 року справу передано судді Балацькій О.Р. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху, встановлено строк, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали суду для усунення недоліків. (ІІІ том, а.с. 35-36) Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (ІІІ том, а.с. 138-139) Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті (ІІІ том, а.с. 150-151) Представник позивача Дем`янчук М.В. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (ІІІ том, а.с. 144, 148) Відзиву із запереченнями на позовну заяву відповідач не надала. Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило. Відтак суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи. За таких обставин у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в порядку визначеному ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, докази. Суд встановив, що 30 травня 2006 року між Рівненською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 6 622 кв. м, розташованої в місті Рівне поблизу перехрестя вулиць Академіка Степана Дем`янчука та Данила Галицького, строком на 49 років, з цільовим призначенням будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями. (І том, а.с. 102-105) На підставі зазначеного договору оренди земельної ділянки та відповідної містобудівної документації ТОВ «Рівнепромекобуд» як замовник будівництва здійснило забудову земельної ділянки та збудувало багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації та інших дозвільних документів будинок було введено в експлуатацію у дві черги у 2011 та 2014 роках, після чого об`єкту присвоєно поштову адресу. 13 липня 2010 року між ТОВ «Рівнепромекобуд» та Колективним підприємством «ОЗОН» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва нежитлового призначення, відповідно до умов якого КП «ОЗОН» набуло майнові права на конкретно визначені торгово-офісні приміщення у вказаному будинку після завершення будівництва та введення його в експлуатацію. (І том, а.с. 97-102) 25 червня 2014 року між тими ж сторонами було укладено правочин про внесення змін до договору купівлі-продажу майнових прав від 13.07.2010, яким, зокрема, уточнено технічні характеристики об`єктів нерухомості, у тому числі нежитлового приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв. м, а також підтверджено, що зазначені майнові права належать саме Колективному підприємству «ОЗОН». (І том, а.с. 214) Після завершення будівництва будинку та введення його в експлуатацію майнові права КП «ОЗОН» на спірне приміщення трансформувалися у право власності на нежитлове приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв. м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 20 вересня 2016 року між ТОВ «Рівнепромекобуд», ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Градобуд» та Колективним підприємством «ОЗОН» було укладено договір про заміну сторони у зобов`язанні за договором купівлі-продажу майнових прав від 13.07.2010 року, відповідно до якого ТОВ «ІБК «Градобуд» заявляло про набуття прав та обов`язків покупця за вказаним договором. (І том, а.с. 106) Разом із тим, як установлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 04 березня 2020 року у справі № 918/687/18, яке набрало законної сили, вказаний договір про заміну сторони у зобов`язанні від 20.09.2016 був підписаний від імені КП «ОЗОН» неуповноваженою особою, скріплений іншою печаткою, а відтак є недійсним з моменту його укладення та не породжує жодних правових наслідків для КП «ОЗОН». Зазначеним судовим рішенням також встановлено преюдиційний факт відсутності у ТОВ «ІБК «Градобуд» будь-яких правових підстав для набуття майнових прав, а в подальшому і права власності, на спірне нежитлове приміщення. Незважаючи на це, 07 березня 2017 року державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права приватної власності ТОВ «ІБК «Градобуд» на нежитлове приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв. м, що надалі стало підставою для вчинення низки правочинів щодо спірного майна. Так, 04 вересня 2018 року ТОВ «ІБК «Градобуд» уклало договір купівлі-продажу спірного приміщення з [PERSON] , який у подальшому передав його в іпотеку. Водночас зазначені правочини були предметом судового оскарження. (І том, а.с. 94-96) Постановою Волинського апеляційного суду від 01 вересня 2022 року у справі № 569/18197/18 договори купівлі-продажу та іпотеки щодо спірного нежитлового приміщення визнано недійсними, записи про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ІБК «Градобуд» та [PERSON] скасовано, а також встановлено, що власником нежитлового приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв. м є Колективне підприємство «ОЗОН». (І том, а.с. 185-213) На виконання вказаної постанови суду державним реєстратором 10 січня 2023 року було скасовано відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас ще у грудні 2022 року, тобто до фактичного виконання судового рішення, державним реєстратором було повторно зареєстровано право власності ТОВ «ІБК «Градобуд» на спірне нежитлове приміщення з присвоєнням нового реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна 2679644456060. 01 лютого 2023 року ТОВ «ІБК «Градобуд» уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу № 162, відповідно до якого відчужило спірне нежитлове приміщення на користь відповідачки. На момент укладення зазначеного договору існували судові рішення, що набрали законної сили, якими встановлено відсутність у ТОВ «ІБК «Градобуд» права власності на спірне майно, а також наявна публічна інформація про судові спори щодо цього об`єкта та оскарження реєстраційних дій. Крім того, встановлено, що відповідачка не надала суду доказів вжиття заходів, спрямованих на перевірку правового статусу спірного майна перед його придбанням, а також доказів сплати коштів у розмірі, що відповідає ринковій вартості нежитлового приміщення. Суд також встановив, що після укладення договору купівлі-продажу відповідачка фактично не набула повноцінного володіння та користування спірним приміщенням, зокрема не уклала договорів на постачання комунальних послуг та електроенергії, що не є характерним для добросовісного власника. Крім того, суд враховує, що обставини незаконності вибуття спірного майна з володіння КП «ОЗОН», нікчемності договору купівлі-продажу від 01.02.2023 та недобросовісності набуття права власності відповідачкою вже були предметом судового розгляду у інших цивільних справах між тими ж сторонами, що підтверджується заочними рішеннями Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2024 року у справі № 569/14099/23 та від 06 березня 2024 року у справі № 569/14120/23. Отже, суд встановив, що на час звернення до суду з даним позовом нежитлове приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв. м перебувало у фактичному володінні [PERSON] без належних правових підстав, тоді як право власності на нього належить Колективному підприємству «ОЗОН». ІV. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави володіє ним. Крім того, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 466/4209/17 (провадження № 61-5277св22) сформульований висновок, що наслідком недотримання вимог статті 95 ЦПК України є виключення письмового доказу з числа доказів і розгляд справи на підставі інших доказів. Відповідний висновок узгоджуються із висновками Верховного Суду у постановах від 21 грудня 2021 року у справі № 687/328/20, від 17 січня 2022 року у справі № 687/358/20, від 30 листопада 2022 року у справі № 687/405/20, від 13 лютого 2023 року у справі № 687/329/20. У постанові від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Отже у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про не укладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (пункт 7.26.). Як встановлено судом, право власності на спірне нежитлове приміщення V1-2 загальною площею 48,6 кв. м за адресою: [ADDRESS] , належить Колективному підприємству «ОЗОН», що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав від 13.07.2010, правочином про внесення змін до нього від 25.06.2014, а також судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема постановою Волинського апеляційного суду від 01.09.2022 у справі № 569/18197/18. Вказаними судовими рішеннями встановлено обставини щодо відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Градобуд» будь-яких правових підстав для набуття права власності на спірне нежитлове приміщення, а також щодо недійсності договорів, укладених цим товариством стосовно вказаного об`єкта нерухомості. Разом із тим, незважаючи на наявність судових рішень, що набрали законної сили та є обов`язковими до виконання, ТОВ «ІБК «Градобуд» повторно здійснило державну реєстрацію права власності на спірне приміщення, після чого відчужило його на користь відповідачки [PERSON] за договором купівлі-продажу № 162 від 01.02.2023. Оцінюючи правову природу зазначеного договору, суд виходить із того, що відчуження майна можливе виключно його власником або особою, уповноваженою власником. Оскільки ТОВ «ІБК «Градобуд» на момент укладення договору не було власником спірного приміщення та не набуло такого права на законних підставах, воно не мало цивільної правоздатності щодо його відчуження. За таких обставин суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу № 162 від 01.02.2023 не породжує правових наслідків для КП «ОЗОН», а вибуття спірного майна з володіння позивача відбулося поза його волею та з порушенням вимог закону. Крім того, суд бере до уваги, що на момент укладення вказаного договору існувала відкрита та загальнодоступна інформація про численні судові спори щодо спірного нежитлового приміщення, скасування записів про право власності за ТОВ «ІБК «Градобуд», а також про оскарження реєстраційних дій, що виключає можливість визнання відповідачки добросовісним набувачем. Суд також враховує встановлені обставини довірчих відносин між відповідачкою та особами, які представляли інтереси ТОВ «ІБК «Градобуд», а також відсутність доказів вжиття відповідачкою заходів належної правової обачності при придбанні спірного майна, що свідчить про недобросовісність її поведінки. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Оскільки судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння КП «ОЗОН» поза його волею, а відповідачка є недобросовісним набувачем, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та витребування спірного майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням положень статей 81, 89 ЦПК України суд оцінює надані докази в їх сукупності та приходить до переконання, що позивачем доведено належність йому права власності на спірне майно та незаконність володіння ним відповідачкою, тоді як відповідачкою не подано жодних належних і допустимих доказів на спростування доводів позову. Згідно зі статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі 4 755 грн. 90 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved