Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

Представник позивача - Рассказов Д.І., який діє на підставі довіреності №2705/25-14 від 27.05.2025р., - звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №29.01.2025-100001248 від 29.01.2025р. в розмірі 66 400 грн. та судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 29.01.2025р. між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою був укладений кредитний договір №29.01.2025-100001248, на підставі якого відповідачка отримала у кредит грошові кошти в розмірі 20 000 грн. Всупереч умов договору відповідачка не здійснювала погашення заборгованості, внаслідок чого станом на дату подання позову розмір її заборгованості складає 66 400 грн., з яких: 20 000 грн. - тіло кредиту; 31 000 грн. - проценти за користування кредитом, 5 400 грн. - комісії; 10 000 грн. - неустойка. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Відповідачка заперечила проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просила відмовити у позові через недоведеність позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилалась на наступне: 1) відсутність доказів укладання кредитного договору та факту видачі кредитних коштів; 2) необґрунтованість розрахунку нарахованих процентів за користування кредитом; 3) протиправність вимог про стягнення комісії в розмірі 1 800 грн. за надання кредиту; 4) відсутність правових підстав для стягнення неустойки, оскільки такі вимоги суперечать положенням п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. 24.10.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.11.2025р. від представника відповідачки - адвоката Клименка О.С., який діє на підставі ордеру серії АІ №2054390 від 17.11.2025р., - на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідачки проти позовних вимог. 03.12.2025р. від представника позивача - Павленка Д.О., який діє на підставі довіреності №2705/25-16 від 27.05.2025р., - на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У такій заяві вказується, що укладанням кредитного договору в електронній формі між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов такого правочину, а сам договір підписаний відповідачкою електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором після того, як особу відповідачки було ідентифіковано та верифіковано через систему Bank ID. Надання кредитних коштів здійснювалось шляхом грошового переказу на банківську картку, яку відповідачкою було зазначено у кредитному договорі. Умови кредитного договору відповідають вимогам закону, що регулює відносини споживчого кредитування, зокрема положенням Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, яка діяла станом на момент укладення кредитного договору, а нарахований позивачем розмір заборгованості відповідає умовам кредитного договору. Визначена умовами договору комісія обумовлена наданням послуги перерахування кредитодавцем коштів на рахунок вказаний позичальником з використанням стороннього сервісу (інтернет-еквайринг), а також за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддаленно, так і на відділеннях, інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги та інші послуги з обслуговування кредитної заборгованої. Акцентується увага на відсутності визначених законом підстав для звільнення позичальника від сплати неустойки за прострочення виконання кредитних зобов`язань. На підставі клопотання представника позивача від 01.12.2025р. судом постановлено ухвалу від 05.12.2025р. про витребування доказів, якою зобов`язав АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати суду інформацію чи було емітовано на ім`я відповідачки платіжну картку № [NUMBER] та інформацію про рух коштів по банківському рахунку до такої картки за 29.01.2025р. 22.12.2025р. від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду надійшла витребувана судом інформація. За клопотанням представника відповідачки 05.01.2026р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» надати суду виписку з поточного рахунку із підтвердженням списання суми коштів в розмірі 20 000 грн. на рахунок відповідачки. На виконання відповідної ухвали суду, 06.01.2026р. від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору про надання послуг з переказу коштів №ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024р., укладеного між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення». 06.02.2026р. від представника відповідачки надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких акцентовано увагу, що в даному випадку відсутні підстави вважати укладеним та підписаним кредитний договір через відсутність на договорі кваліфікованої електронної позначки часу його підписання та наявність різних за змістом одноразових ідентифікаторів на паспорті споживчого кредиту та заявці споживача, що використовувались споживачем. Також у поясненнях зазначається, що в матеріалах справи відсутні докази надання кредитних коштів в порядку, передбаченому кредитним договором. В судове засідання сторони не з`явилися, проте у наданих суду заявах по суті справи представники сторін заявляли клопотання, в яких просили розглядати справу без їх участі. 10.02.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення представник відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. ТОВ «Споживчий центр» надає фінансові послуги, зокрема із здійснення різних видів кредитування, з використанням власної інформаційно-телекомунікаційної системи та наданням відповідних послуг через власний веб-сайт https://sgroshi.com.ua, а також мобільні додатки товариства для різних операційних систем, через які позичальнику з використанням його особистого кабінету надається доступ до розділу, який створений для зберігання договірної документації, підтвердження особи позичальника та його взаємодії з товариством. 29.01.2025р. між ТОВ «Споживчий центр» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі кредитний договір №29.01.2025-100001248 (далі - Договір кредиту) відповідно до якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 20 000 грн. строком на 217 днів з дати його надання, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти і комісії не пізніше 02.09.2025р. Умови відповідного кредитного договору викладені у трьох електронних документах від 29.01.2025р.: пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) /а.с. 15-18/; заявка позичальника /а.с. 18-19/; відповідь позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору №29.01.2025-100001248 (акцепт) /а.с. 19-21/. За змістом відповіді позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору №29.01.2025-100001248 сторонами погоджені наступні умови кредитування: дата надання кредиту - 29.01.2025р.; сума кредиту - 20 000 грн.; строк кредитування - 217 днів з дати його надання; дата повернення кредиту - 02.09.2025р.; процентна ставка «стандарт» - 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів; процентна ставка «економ» - 0,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за першими черговими періодами; комісія, пов`язана з наданням кредиту - 1 800 грн., що нараховується та обліковується в день видачі кредиту; комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 1 800 грн. у кожному з двох чергових періодів, наступних за першим. У пункті 14 акцепту викладено графік платежів, де наведений порядок сплати позичальником процентів, комісій та повернення суми кредиту, який передбачає відповідні платежі протягом п`яти чергових періодів. Пунктом 17 акцепту передбачено розмір неустойки за ставкою 300 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від його суми. Укладання договору здійснювалось сторонами в електронній формі, а його підписання з боку позичальника здійснювалось електронним підписом одноразовим ідентифікатором з використанням фінансового номеру позичальника 0973461083, а з боку кредитора - електронним підписом КЕП ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР». Аналогічні умови кредитування зазначені й у Паспорті споживчого кредиту /а.с. 13-14/. На виконання умов Договору кредиту ТОВ «Споживчий центр» 29.01.2025 о 13год 04хв здійснило надання кредитних коштів в сумі 20 000 грн. шляхом грошового переказу через платіжний сервіс iPay.ua на банківську картку відповідачки № [NUMBER] , що підтверджується відповідною довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та листом АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» /а.с. 22, 76-77/. Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредиту та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, що передбачені умовами Договору кредиту. Відповідно до розрахунку складеного ТОВ «Споживчий центр» розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №29.01.2025-100001248 від 29.01.2025р. складає 66 400 грн., яка складається з наступних сум: за тілом кредиту - 20 000 грн., по процентами за користування кредитом за період з 29.01.2025р. по 02.09.2025р. - 31 000 грн.; комісія за надання кредиту - 1 800грн.; комісія за обслуговування кредиту - 3 600 грн.; неустойка - 10 000 грн. /а.с. 23/. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Договором кредиту, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК). Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на умови Договору кредиту, який був укладений між сторонами 29.01.2025р. В той же час, відповідачка заперечує факт підписання нею такого договору, погодження нею умов кредитування та факт отримання кредитних коштів. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин на предмет погодження сторонами умов Договору кредиту суд виходить з наступного. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Поняття електронного доказу є значно ширшим за поняття електронного документу. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»). В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень, висловлених відповідачкою, суд виходить з наступного. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Кредитного договору передувала авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Споживчий центр» та доступний через веб-сайт товариства https://sgroshi.com.ua. Підписання Договору кредиту від імені відповідачки здійснено за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора в ІТС надавача послуг, де реєстрація позичальника здійснювалась з використанням каналу мобільного зв`язку за номером [NUMBER] . Підписання Договору кредиту з боку позичальника відбулось 29.01.2025 о 13год 03хв, про що свідчать відомості у графі «дата та час укладення» у тексті договору. У договорі наявні ідентифікаційні відомості про відповідачку, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; відомості паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; номер банківської картки). Належність відповідачці абонентського номеру мобільного зв`язку [NUMBER] не заперечується стороною відповідачки і підтверджується тим, що саме такий засіб зв`язку зазначений відповідачкою у заявах по суті справи, що подавались стороною відповідачки під час даного судового провадження. Окремо суд бере до уваги, що реєстрації відповідачки у ІТС ТОВ «Споживчий центр» передувала верифікація персональних даних відповідачки з використанням системи BankID НБУ /а.с. 24/. При цьому, належність відповідачці відповідного абонентського номеру мобільного зв`язку та номеру банківської картки підтверджується відомостями з системи BankID НБУ, а також інформацією, наданою АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» /а.с. 76-77/. Факт видачі кредитних коштів в сумі 20 000 грн. на банківську картку відповідачки підтверджується надавачем платіжних послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення», який засвідчив що відповідна транзакція здійснена в системі iPay.ua 29.01.2025 о 13год 04хв 01сек /а.с. 22/. До того ж факт надходження відповідної суми кредитних коштів на платіжну картку відповідачки підтверджується випискою з її картки /а.с. 77/ У свою чергу сторона відповідачки всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду будь-яких доказів на спростування факту отримання кредитних коштів, а також доводів сторони позивача про використання одноразового ідентифікаторів для підписання відповідних договорів. В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У поставі від 30.05.2024р. у справі №229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. За обставинами даної справи суд бере до уваги, що відповідачка у своєму відзиві заперечувала факт укладання кредитного договору та факт отримання кредитних коштів. Системний аналіз змісту доводів відповідачки, викладених у її відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідачка займає виключно пасивну та заперечувальну позицію. В той же час, в даному випадку сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що Кредитний договір підписаний саме відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання з боку відповідачки правочину на умовах, передбачених змістом кредитного договору №29.01.2025-100001248 від 29.01.2025р., що був укладений в електронній формі і паперова копія якого надана суду позивачем. Без отримання смс-повідомлення на власний номер мобільного зв`язку, без здійснення входу на сайт товариства-кредитора з використанням ідентифікації та верифікації споживача через систему BankID НБУ відповідний кредитний договір між відповідачкою та позивачем не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 22.11.2021 у справі № 234/7719/20, від 17.01.2022 у справі № 234/7723/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є сталою. В аспекті висловлених стороною відповідачки доводів щодо порядку укладання Договору кредиту та належності виконання кредитором своїх зобов`язань з видачі кредитних коштів, то варто зауважити наступне. Досліджений судом примірник Договору кредиту свідчить, що такий договір підписаний з боку кредитодавця кваліфікованим електронним підписом КНЕДП «MASTERKEY» ТОВ «АРТ-МАСТЕР», а його реквізити наявні у кожному документі, з яких складається Договір кредиту. Отже підписанню відповідного договору одноразовим ідентифікатором позичальником передувало підписання його примірнику кредитодавцем з використанням кваліфікованого електронного підпису, що унеможливлює внесення змін до такого договору. За таких обставин необґрунтованими є доводи сторони відповідачки щодо наявності у позивача можливості внесення змін до тексту погодженого сторонами Договору кредиту. В контексті доводів сторони відповідачки щодо того, що Паспорт споживчого кредиту та Договір кредиту підписані з боку позичальника різними за змістом одноразовими ідентифікаторами, слід зазначити, що відповідна обставина не свідчить про порушення умов підписання Договору кредиту в цілому, оскільки Паспорт споживчого кредиту є окремим документом, а відтак може бути підписаний іншим одноразовим ідентифікатором. Також суд звертає увагу, що тлумачення змісту п. 4.3 Пропозиції про укладення кредитного договору свідчить, що зазначений пункт договору врегульовує питання визначення дати надання кредитних коштів, розмежовуючи терміни ініціювання платіжної операції з надання кредиту та фактичного надання кредиту. В той же час пунктом 4.1 Договору кредиту визначений спосіб надання кредиту - перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів банківської платіжної картки споживача № [NUMBER] . Отже реальним фактичним підтвердженням надання кредиту є підтвердження зарахування кредитних коштів на платіжну картку споживача, що в даному випадку підтверджено належним чином. Отже в даному випадку, враховуючи вищевикладені мотиви, суд доходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що відповідачкою було погоджено умови кредитування за Договору кредиту шляхом підписання такого договору одноразовим ідентифікатором, а кредитодавцем належним чином виконано його зобов`язання з надання кредитних коштів в повному обсязі. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачкою 29.01.2025р. було отримано кредитні кошти в сумі 20 000 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою процентів за користування кредитом та комісій у строк до 02.09.2025р., але в порушення умов договору не зробила цього. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень, висловлених стороною відповідачки, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону №1734 до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом №1734 безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. У пунктах 11, 12 Акцепту розкрито зміст економічної сутності передбачених Договором кредиту «комісії за надання» та «комісій за обслуговування». «Комісія за надання» передбачає внесення плати за надання кредиту, нараховується та обліковується в день видачі кредиту, а сплачується в останній день першого чергового періоду (п. 11, 13 Акцепту). «Комісія за обслуговування» встановлюється за організацію та забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет, як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До «комісії за обслуговування» не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит (п. 12 Акцепту). Аналіз змісту відповідних положень Договору кредиту свідчить, що визначені таким договором комісії не суперечать положенням ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону №1734, а їх нарахування обумовлено домовленістю між сторонами договору про оплату додаткових послуг кредитодавця, якими супроводжується процедура кредитування позичальника. Стосовно обґрунтованості та правомірності зроблених позивачем нарахувань, які є предметом позовних вимог, то суд зауважує наступне. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості, яка складається з наступних сум: тіло кредиту - 20 000 грн.; проценти за користування кредитом, що нараховані та обчислені за період з 29.01.2025р. по 02.09.2025р. - 31 000 грн.; комісійні платежі - 5 400 грн.; неустойка - 10 000 грн. Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості свідчить, що розмір нарахованих процентів та комісій обчислений позивачем у відповідності до умов Договору кредиту, внаслідок чого загальна сума кредитної заборгованості відповідачки, без врахування неустойки, складає 56 400 грн. Варто звернути увагу, що саме така сума була відображена у графіку платежів та змісті Договору кредиту (п. 16 Акцепту), як орієнтована загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом і саме з урахуванням такої суми позивачем обчислювався розмір загальних витрат за споживчим кредитом, що складає 36 400 грн. (56 400 грн. - 20 000 грн.). При цьому, слід зауважити, що до складу суми 36 400 грн. входить сума всіх нарахованих процентів (31 000 грн.) та комісій (5 400 грн.). З урахуванням показника розміру загальних витрат за споживчим кредитом (36 400 грн.) розмір денної процентної ставки по Договору кредиту складає 0,84% ([36 400грн./ 20 000грн.]/217днів * 100%), що також відображено у п. 12 Акцепту. Наведений розрахунок денної процентної ставки відповідає вимогам статті 8 Закону №1734, а відтак сума нарахованих позивачем процентів та комісій, які позивач просить стягнути з відповідачки, не суперечить вимогам законодавства, яке регулює відносини споживчого кредитування. За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідачки наступних сум: тіло кредиту - 20 000 грн.; проценти за користування кредитом, що нараховані та обчислені за період з 29.01.2025р. по 02.09.2025р. - 31 000 грн.; комісійні платежі - 5 400 грн. Стосовно вимог про стягнення неустойки, то відповідні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на всій території України діє режим воєнного стану, а відтак з огляду на імперативний характер змісту пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, позовні вимоги про стягнення з відповідачки неустойки за прострочення відповідачкою виконання її кредитних зобов`язань не підлягають задоволенню. Також при формуванні висновків щодо результату вирішення спору між сторонами суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). З огляду на вищевикладені положення суд не вбачає необхідності у наданні відповіді на всі інші аргументи сторін, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду та не мають правового значення для результату розгляду справи. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язань в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та комісійних платежів, внаслідок чого за Договором кредиту на теперішній час за нею обчислюється заборгованість в загальному розмірі 56 400 грн. (тіло кредиту - 20 000 грн.; проценти за користування кредитом, що нараховані та обчислені за період з 29.01.2025р. по 02.09.2025р. - 31 000 грн.; комісійні платежі - 5 400 грн.), яка і підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 56 400 грн. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн., а також витрат відповідачки на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 56 400грн., що складає 84,94% від ціни позову (66 400грн. / 56 400грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 2 057,59 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40 грн. / 100% * 84,94%). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Сторона відповідачки у своєму відзиві повідомляла про орієнтовний розмір судових витрат в межах суми 12 000 грн. У своїй заяві про розподіл судових витрат сторона відповідачки просила відшкодувати відповідачці витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. Оцінюючи розмір заявлених стороною відповідачки вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат відповідачки на професійну правничу допомогу стороною відповідачки надано суду копії наступних документів: договір про надання правничої (правової) допомоги від 17.11.2025р. з додатковою до нього угодою №1 від 17.11.2025р.; акт приймання-передачі наданих послуг від 06.02.2026р. Відповідачка просила компенсувати їй за рахунок позивача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 12 000 грн., оскільки за умовами договору саме таку суму коштів відповідачка зобов`язана сплатити своєму представнику протягом трьох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду у даній справі. Стосовно належності підтвердження розміру витрат, в контексті питання їх фактичного понесення позивачем, суд звертає увагу, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.). Отже та обставина, що відповідні витрати ще фактично не здійснені відповідачкою не є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат, оскільки умовами договору між відповідачкою та адвокатом передбачено можливість оплати вартості послуг адвоката після набрання рішення суду у справі законної сили. У постановах від 19.02.2022р. у справі № 755/9215/15-ц та від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. В той же час Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що зменшення розміру витрат на правничу допомогу є не обов`язком, а правом суду. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка просить зменшити відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Верховного Суду від 20.07.2021р. у справі № 922/2604/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21). Аналіз змісту наданих стороною відповідачки доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката (гонорар) за вчинення наступних процесуальних дій: -вивчення позовної заяви та доданих документів, вивчення судової практики, консультування; -ознайомлення з матеріалами справи; -підготовка та подання до суду відзиву на позов, заяв, клопотань, письмових пояснень. Оцінюючи обґрунтованість заяви відповідачки в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, беручи до уваги відсутність будь-яких заперечень зі сторони позивача щодо розміру витрат відповідачки на правову допомогу, суд доходить висновку, що заявлена відповідачкою сума в розмірі 12 000 грн. не є вочевидь необґрунтованою чи завищеною. За обставинами даної справи заявлена відповідачкою сума витрат на правову допомогу відповідає засадам її співмірності з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи виконаної адвокатом). В той же час суд зауважує, що за змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За результатом розгляду справи суд дійшов висновку про ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині, що складає 84,94% від ціни позову. Таким чином, обсяг судових витрат, що підлягає компенсації відповідачці за рахунок позивача складає 15,06% (100% - 84,94%). Отже відповідачці слід компенсувати за рахунок позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 1 807,20 грн. Беручи до уваги, що обидві сторони мають право на компенсацію судових витрат, то на підставі ст.ст. 2, 11, ч. 3, 10 ст. 141 ЦПК України з врахуванням взаємозаліку відповідних витрат, в остаточному розрахунку необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача в якості компенсації судових витрат суму коштів в розмірі 250,39 грн. (2057,59 грн. - 1807,20 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial