Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами, що був зареєстрований 16.01.1999 Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №32, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. В обґрунтування вимог вказано, що сторони не мають спільних інтересів, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини фактично припинені збереження шлюбу та подальше спільне проживання сторін є неможливим. Причиною того, що сімейне життя сторін не склалось, були подружні зради [PERSON] . Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21.01.2026 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 20). 23.01.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] фактично визнав позовну вимогу про розірвання шлюбу та не заперечував проти задоволення позову. Разом з тим, у відзиві відповідач зазначив, що наведені позивачем обставини, як підстави для розірвання шлюбу, не відповідають дійсності та не підтверджуються доказами. Причиною розірвання шлюбу, на думку відповідача, є не його постійні сімейні зради, а постійні взаємні звинувачення у зрадах, несумісність темпераментів та характерів подружжя. Також відповідач зазначив, що твердження позивача про перебування спільного сина на повному утриманні матері не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] постійно допомагає матеріально в утриманні сина, на підтвердження чого долучив до відзиву ряд платіжних інструкцій. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 16.01.1999 Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №32 (а.с. 8). У шлюбі сторони стали батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені з жовтня 2025 року. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20. Відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу. Виходячи з викладеного та враховуючи, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад, позивач скористалася своїм правом та звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідач, хоча і з інших підстав, однак визнав позовні вимоги, тому суд дійшов висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 532, 48 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 532, 48 грн.

Outcome: approved