Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» 19 вересня 2025 року звернулося до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами. Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] 20 серпня 2021 року укладений договір про споживчий кредит № 4549674 (далі Договір) за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5700,00 грн. на строк 30 днів, проценти за користування кредитом - 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; стандартна процентна ставка - 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, комісія за надання кредиту 570,00 грн. Договір укладено в електронній формі, акцептовано [PERSON] шляхом підписання електронним підписом. Кредитодавець свої зобов`язання за договорами виконав в повному обсязі та надав (перерахував) грошові кошти на картковий рахунок відповідача. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. Між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 29 листопада 2021 року укладено договір № 29-11-102 за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором № 4549674. ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за договором № 4549674 ТОВ «Колект Центр» за договором № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року. Таким чином, до позивача перейшли права вимоги до відповідача за договором № 4549674. Загальна заборгованість відповідача за договором становить 43747 грн. 50 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 5700 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 37477 грн. 50 коп.; заборгованість за комісією - 570 грн. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також витрати, понесені при сплаті судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати понесені на правову допомогу у розмірі 16000 грн. (а.с.1-12). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1808711 від 23 вересня 2025 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.43). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2025 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. (а.с.44). Представник відповідач адвокат Теглівець Т.Р. 17 листопада 2025 року подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Не заперечувала факту укладення договору між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] 20 серпня 2021 року про споживчий кредит № 4549674. Разом з тим, зазначила, що його умовами, а саме п. 2.3.1.2. передбачена пролонгація договору строком на 60 днів у випадку продовження користування позичальником грошовими коштами, відтак, сума заборгованості становить: 5700,00 грн. (тіло кредиту) + 2137,50 грн. (проценти за 30 днів згідно п. 1.3 Договору за ставкою 1,25% , що нараховується згідно п. 1.5.2 Договору) + 570,00 грн. (комісія за надання кредиту згідно п. 1.5.1) = 8407,50 грн. Згідно п 2.3.1.2 Договору: 5700,00 грн. х 5% базова ставка за користування кредитом згідно п. 1.6 Договору) х 60 днів = 17100,00 грн. Отже, загальна сума за Договором 25507,50 грн. Після спливу визначеного Договором строку кредитування нарахування відсотків за користування кредитом є неправомірним. Крім того, представник ставить під сумнів законності нарахування відсотків за пролонгацію Договору (п. 2.3.1.2) оскільки відповідач заперечує факт свідомого та чітко вираженого волевиявлення на автоматичну пролонгацію на стандартних (базових) умовах. Отже у випадку часткового задоволення позовних вимог просила виключити із суми стягнення незаконно нараховані проценти. Протягом всіх років після отримання кредиту відповідачу жодним чином не повідомлялося про необхідність повернення такого. Відповідач забув про існування такого з огляду на тривалість у часі. Також представник заперечує проти стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 16000,00 грн., які вважає явно завищеними та такими, що не відповідають критеріям розумності з посиланням на усталену судову практику в аналогічних спорах за участю позивача (а.с.57-65). Представник позивача Ткаченко М.М. 21 листопада 2025 року подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного Договору, з урахуванням того, що сторонами Договору погоджений розмір та порядок нарахування відсотків, відповідачем надано згоду на авто пролонгацію Договору у разі наявності заборгованості, одностороння відмова від виконання зобов`язання недопустима. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, суд не може втручатися в ці правовідносини. Обов`язок доведення не співмірності витрат із складністю справи покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, чого стороною відповідача не зроблено (а.с.76-84). В судовому засіданні представник позивача адвокат Таран В.А. підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві на відповіді на відзив, просив їх задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 43747,50 грн. та понесені позивачем судові витрати. Представник відповідача адвокат Теглівець Т.Р. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в розмірі 25507,50 грн. з підстав, викладених у відзиві. При цьому факт укладання договору та отримання [PERSON] кредитних коштів в розмірі 5700,00 грн. від ТОВ «Мілоан» не заперечувала. Просила розгляд справи проводити без участі відповідача [PERSON] також просила зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За вказаних обставин, судом здійснено судовий розгляд без участі належним чином повідомленого відповідача. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом (ч. 1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому кожна сторона, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] 20 серпня 2021 року укладений договір про споживчий кредит № 4549674 у письмовій формі у вигляді електронного документа, підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором - R10625. Умовами Договору передбачено: ?сума (загальний розмір) кредиту 5700,00 грн. (п.1.2); ?строк кредитування 30 днів (п.1.3.); ?дата повернення кредиту 19.09.2021 року (п. 1.4); ?загальні витрати позичальника за кредитом (включаючи проценти та комісії) 2707,50 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту 8407,50 грн. (п.1.5); ?комісія за надання кредиту 570,00 грн. (п.1.5.1); ?проценти за користування кредитом -2137,50 грн., які нараховуються а ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2); ?стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.6); ?особливості нарахування процентів визначені п.п. 2.2., 2.3 цього Договору (п. 1.7); ?кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1); ?позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1.-1.5.2 в термін (дату) вказану в п.1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитуванні, вказаний в п. 1.3, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п.1.5.2 або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначені п.1.6 Договору, в сумі та на умовах, визначених п.2.3 Договору (п.2.2.1); ?нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору (п.2.2.2); ?проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватися за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору. Стандартна процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п. 1.6 та процентною ставкою, визначеною п.1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника (п.2.2.3); ?продовження, вказаного в п. 1.3 Договору строку кредитування може відбуватися на пільгових або стандартних (базових умовах) (п.2.3.1); ?пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правилнадання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщена на веб-сайтв Товариства і є невід`ємною частиною цього Договору. Дл продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгації) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на якій продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 Договору (п.2.3.1.1); ?пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх) пролонгацій. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбуважться кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилася до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною у п. 1.6. Договору (п.2.3.1.2); ?позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4. договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування (п 2.4.1.); ?у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця (п. 4.2.); ?цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (п.6.1); ?приймаючи пропозицію Товариства про укладення цього кредитного Договору, Позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому (п.6.3); ?укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п.6.4); ?договір набирає чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно Правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1 цього Договору, та діє до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.7.1). У розділі 10 «реквізити сторін» Договору містяться персональні дані [PERSON] , в тому числі дані паспорта, РОНКПП, номер мобільного телефону та електронна пошта. Також 20 серпня 2021 року [PERSON] підписав паспорт споживчого кредиту. (а.с.200-201). Згідно квитанції «LIQPAY» від 20 серпня 2021 року надано кошти згідно договору № 4549674 у сумі 5700 грн. (а.с.214). Закон України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції (далі Закон № 675-VIII). Відповідно до п. 5, 6, 7 ч. 1 ст. 3 Закону № 675-VIII: електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно частин 3, 4, 6, 8, 12 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону № 675-VIII передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Частина 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Подібна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 127/33824/19 від 07 жовтня 2020 року проте у цій справі мова йшла про відсутність відображення електронного підпису на договорі та відсутність доказів отримання такого підпису позичальником: «Без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). [PERSON] шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатору, отриманого від ТОВ «Мілоан» прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції товариства), тобто електронний договір є укладеним та, відповідно, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Стороною відповідача укладання Договору між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] не спростовано. Даних про те, що Договір відповідачем оспорювався, визнавався недійсним в судовому порядку матеріали справи не містять, а відтак він є чинним і підлягає до виконання. Як зазначалося, товариство свої зобов`язання перед відповідачем за Договором виконало та надало кредит шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, що також знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи. За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України, у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як встановлено судом, між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 29 листопада 2021 року було укладено договір факторингу № 29-11-102, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором № 4549674 на суму 25507,50 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 5700 грн.; заборгованість за нарахування процентами на дату відступлення права вимоги - 19237 грн. 50 коп.; заборгованість за комісіями - 570 грн. (а.с.153-176). ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги за Договором № 4549674 ТОВ «Колект Центр» за договором про відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року (а.с.113-143). Згідно реєстру боржників до даного договору заборгованість [PERSON] за Договором № 4549674 станом на 10 січня 2023 року становить 50302 грн. 50 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 5700 грн.; заборгованість за нарахування процентами - 44032 грн. 50 коп.; заборгованість за комісіями - 570 грн. (а.с.111, 143). Таким чином, враховуючи укладені договір факторингу № 29-11-102 та договір про відступлення права вимоги №10-01/2023 позивач ТОВ «Коллект Центр» набуло статусу кредитора по відношенню до відповідача [PERSON] за Договором № 4549674. Факт переходу до ТОВ «Коллект Центр» прав вимоги за цим договором, стороною відповідача не оспорюється. Оскільки відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, не забезпечивши своєчасного повернення запозичених коштів, у позивача виникло право вимагати від [PERSON] повернення суми кредиту. Щодо розміру заборгованості суд виходить з такого. Позивач просить стягнути з відповідача загальну заборгованість за Договором № 4549674, що становить 43747 грн. 50 коп. згідно з розрахунком заборгованості станом на 04.09.2025 року та складається з: заборгованості за тілом кредиту 5700,00 грн., заявлених процентів - 37477 грн. 50 коп., комісії - 570,00 грн. Зважаючи на те, що позивачем доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 5700,00 гривень, що не спростовано відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 5700,00 грн. тіла кредиту. Також підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором в розмірі 570,00 гривень, оскільки її сплата передбачена умовами Договору № 4549674 та положеннями Закону України «Про споживче кредитування». Разом з тим, щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом суд зазначає наступне. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як встановлено судом пунктом 2.3.1 Договору передбачено пролонгацію строку кредитування на пільгових або стандартних (базових) умовах. Пунктом п. 2.3.1.2. договору передбачено пролонгацію на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користування кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилася до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною у п. 1.6. Договору. Зазначені обставини свідчать про те, що умовами Договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. При цьому, слід врахувати що строк дії договору закінчився 19.09.2021 року, однак відповідач кредитні кошти у встановлений строк дії договору позичальнику не повернув, а тому після 19.09.2021 року строк дії кредитного договору був пролонгований ТОВ «Мілоан» на стандартних (базових) умовах на 60 днів. Тобто, за відсутності доказів повернення відповідачем кредитних коштів та обумовленої суми відсотків за користування кредитом до 19.09.2021 року, відбулося продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних умовах, як передбачено п. 2.3.1.2 договору. Поряд з цим, системний аналіз положень п. п. 1.1 - 1.4 Договору щодо порядку та строку кредитування (30 днів), п.п. 2.2-2.4 Договору щодо пролонгації (60 днів), дають підстави для висновку, що термін користування кредитними грошима розпочався 20.08.2021 року та закінчився 19.09.2021 року (30 днів) і міг бути пролонгований на строк не більше 60 днів, оскільки за вищевказаними погодженими сторонами умовами кредитного Договору не передбачено можливість його подальшої пролонгації на більший строк. Пунктом 6.3. Договору передбачено, що приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами, у тому числі Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів Договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на сайті товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Перед укладенням кредитного договору відповідач мав можливість ознайомитися зі всіма умовами кредитного договору, в тому числі щодо строку кредитування та можливості продовження строку кредитування. У разі незгоди з наведеними умовами він мав право відмовитися від укладення цього договору. [PERSON] свідомо уклав даний договір, маючи можливість розрахувати доцільність взяття на себе такого зобов`язання та оцінити усі ризики у зв`язку з його прийняттям. Відтак, суд відхиляє доводи представниці відповідача щодо незаконності нарахування відсотків за пролонгацію Договору, поза межами строку кредитування. Разом з тим, суд не може погодитися з розрахунком заборгованості за відсотками, наданим позивачем з огляду на таке. Як встановлено судом первісним кредитором ТОВ «Мілоан» станом на 29.11.2021 року зроблено нарахування процентів за Договором у сумі 19237 грн. 50 коп., що відповідає наданим представником відповідача розрахункам, а саме: 5700,00 грн. х 30 днів х 1,25% = 2137,50 грн. 5700,00 грн. х 60 днів х 5% = 17100,00 грн. Загалом 2137,50+17100,00 грн.=19237,50 грн. Саме вказаний розмір заборгованості за відсотками згідно Витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 29-11-102 було відсуплено ТОВ «Мілоан» 29 листопада 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал». Нарахування і стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зазначила, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Враховуючи викладене, право кредитора (як первісного так і нового) нараховувати передбачені Договором проценти за кредитом припинилися після спливу визначеного Договором строку кредитування з врахуванням його вищевказаної пролонгації, а тому позовна вимога про стягнення відсотків підлягає до задоволення частково у розмірі 19237,50 грн. Відтак, загальна сума заборгованості за договором про споживчий кредит № 4549674 від 20.08.2021 року, яка підлягає стягненню з відповідача складає 25507,50 грн., з яких: 5700,00 грн. (тіло кредиту), 19237,50 грн. (відсотки за користування кредитом), 570,00 грн. (комісія за надання кредиту). За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Колект центр»заборгованість за договором про споживчий кредит № 4549674 від 20.08.2021 року в сумі 25507,50 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає наступне: Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ТОВ «Коллект Центр» при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 2422 грн. 40 коп., що підтверджено наданою позивачем платіжною інструкцією № 0557080274 від 19 вересня 2025 року. Оскільки позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задоволено частково (58,3%), судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1412,26 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно із частинами третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5 та 6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 8 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідач просить стягнути з позивача, понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 16000 грн. На підтвердження понесених витрат суду надано: копію договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» та ТОВ «Коллект Центр» (а.с.189-194); заявку на надання юридичної допомоги № 1060 від 1 серпня 2025 року (а.с.198); Витяг з Акту № 13 про надання юридичної допомоги від 31 серпня 2025 року, в якому зазначено найменування робіт (послуг) адвоката на суму 16000,00 грн. Сторона відповідача вважала такі явно завищеними та такими, що не відповідають критеріям розумності з посиланням на усталену судову практику в аналогічних спорах за участю позивача. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд доходить висновку, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони. Наявні в матеріалах справи документи, долучені позивачем дають підстави для висновку про доведеність понесених ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи. В той же час суд вважає, що витрати на професійну правову допомогу в сумі 16000 грн., враховуючи рівень складності цієї справи, предмет судового розгляду та розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірними з обсягом та часом, необхідним для виконання робіт. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу від заявленої представником позивача суми. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, суд приходить до висновку, щодо зменшення розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що на думку суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Outcome: partial