Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] - [PERSON] зазначила, що 31.05.1985 батьки позивача [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, в якому у них народилось двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] (відповідач) та донька - [PERSON] , [INFO] (позивач). Відповідно до копії контрольного талону до ордеру № 020003, виданого 13.01.1986 Московською райрадою народних депутатів, [PERSON] була видана на вселення його родини з трьох осіб двокімнатна квартира [ADDRESS] . Згодом було укладено договір № 673 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого наймодавець ВЖРЕП-2 Московського району надав, а наймач [PERSON] та члени його сім`ї прийняли у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] . 21.04.2005 батьки позивача розірвали шлюб та батько [PERSON] виїхав із житла, а згодом знявся з реєстраційного обліку місця проживання в спірній квартирі. Станом на 10.10.2024 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (донька позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (брат позивача, відповідач) та [PERSON] (позивач). Проте брат позивача [PERSON] в 2014 році виїхав до Автономної республіки Крим та з того часу не повертався до міста Харкова. Так, відповідач з 2014 року по теперішній час в квартирі не проживає, житлом не користується, комунальні послуги не сплачує, ніякої участі в утриманні квартири у належному стані не приймає, будь-яких особистих речей відповідача чи іншого майна, яке належало б йому в квартирі не залишилось, будь-які домовленості з приводу користування квартирою відсутні. З відповіді на адвокатський запит з Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області №213277-2025 від 16.09.2025 вбачається, згідно облікових даних інформаційно-комунікаційної системи інформаційного порталу НПУ, заяв, скарг та повідомлень від гр. [PERSON] , [INFO] , з приводу перешкоджання йому в користуванні квартирою [ADDRESS] у період з 01.01.2004 по теперішній час до Харківського РУП №2 в Харківській області не надходило. Квартира [ADDRESS] до теперішнього часу не приватизована та належить до комунальної форми власності. Отже, [PERSON] за власним бажанням остаточно залишив своє помешкання в 2014 році та протягом більше 10 років поспіль він не повертався та не виказував якимось чином своє бажання користуватися спірною квартирою, брати участь в утриманні квартири у належному стані, тобто вбачається факт відсутності достатніх триваючих зав`язків зі спірною квартирою та факт свідомої поведінки відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири як до постійного місця проживання. Факт непроживання [PERSON] більше 10 років в спірній квартирі підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з протоколів опитування особи за згодою від 14.10.2025. Ухвалою суду від 20.10.2025 було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 09.12.2025 було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] , яка також діє в інтересах третьої особи малолітньої дитини [PERSON] , представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Позивач [PERSON] пояснила суду, що її брат [PERSON] у 2014 році виїхав до Автономної республіки Крим, де одружився та з цього часу до м.Харкова не повертався, у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Наразі зв`язок з братом втрачено та вони не спілкуються. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату , час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки до суду не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановлений законом порядок, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, щодо позову не заперечує. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача та представника позивача, суд розглянув справу в порядку заочного провадження, на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, допитавши в якості свідка позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії контрольного талону до ордеру №020003, виданого 13.01.1986 виконкомом Московської райради народних депутатів [PERSON] на сім`ю з трьох осіб надана двокімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно копії договору № 673 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, наймодавець ВЖРЕП-2 Московського району надав наймачу [PERSON] та членом його сім`ї у безстрокове користування квартиру [ADDRESS] . З копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 21.04.2005 розірвали шлюб. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, станом на 10.10.2025 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (донька позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (брат позивача) та [PERSON] (позивач). Як вбачається з відповіді Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області №213277-2025 від 16.09.2025 на адвокатський запит, згідно облікових даних інформаційно-комунікаційної системи інформаційного порталу НПУ, заяв, скарг та повідомлень від гр. [PERSON] , [INFO] , з приводу перешкоджання йому в користуванні квартирою [ADDRESS] у період з 01.01.2004 по теперішній час до Харківського РУП №2 в Харківській області не надходило. Згідно відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 23.09.2025 № 13508/0411/25 інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS] , не складалася та у відділі не обліковується. В матеріалах інвентаризаційної справи за вказаною адресою відсутня інформація станом на 2003 рік та на 31.12.2012 щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно повідомлення Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.09.2025, заяв на приватизацію квартири [ADDRESS] до Управління не надходило, рішення про приватизацію вказаної квартири Управлінням не приймалось. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] підтвердила обставини викладені у позові та надала аналогічні пояснення як вказано вище. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду протоколи опитування адвокатом особи за її згодою від 14.10.2025, а саме [PERSON] та [PERSON] згідно яких останні підтвердили факт не проживання [PERSON] у квартирі протягом 10 років. Разом з тим, зазначені заяви не є показами свідків у визначеному законодавством порядку, оскільки ці особи не опитувались безпосередньо у судовому засіданні, не були попередженні про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань судом та не приведені судом до присяги. Суд вважає, що вказані протоколи не є належним доказом на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом. Будь-яких інших доказів стосовно не проживання [PERSON] у спірній квартирі позивачем суду не надано. Покази позивача [PERSON] в якості свідка суд оцінює критично, оскільки позивач є заінтересованою особою у розгляді справи та її покази не мажуть бути єдиними і достатніми доказами на підтвердження спірних обставин без їх підтвердження іншими належними та допустимими доказами. Під час вирішення питання про втрату відповідачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Проте, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, суду не надано. Відсутні в матеріалах справи й докази того, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг протягом тривалого строку. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed