Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.06.2019 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики № 18/06/2019, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] на умовах позики кошти в сумі 14 700.00 дол. США (в еквіваленті станом на час укладення договору 388 375.00 гривень). У свою чергу [PERSON] надала позивачу розписку про отримання коштів (додаток № 1 до договору позики № 18/06/2019 від 18.06.2019 року). Відповідно до п. 6.2 Договору зобов`язання [PERSON] за Договором позики № 18/06/2019 від 18.06.2019 року забезпечено Договором поруки № 18.06.2019-П від 18.06.2019 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] вказує, що станом на день звернення до суду, відповідачі не виконали свого обов`язку за укладеними договорами, не повернули у встановлений договором строк отриману грошову суму, а тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Ухвалою суду від 14.03.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 05.06.2025 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій вона позов визнала частково на суму 8800.00 дол. США та надала копію розписки від 15.05.2025 року про часткове погашення боргу в сумі 600.00 дол. США. 12.06.2025 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів кошти в сумі 8800.00 дол. США та судовий збір. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні зменшених позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялась судом належним чином. За таких обставин суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін на основі доказів, що містяться у ній. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надаючи правову оцінку наданим правовідносинам судом встановлено наступне. 18.06.2019 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики № 18/06/2019, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] на умовах позики кошти в сумі 14 700.00 дол. США (в еквіваленті станом на час укладення договору 388 375.00 гривень). Строк користування позикою складає 36 місяців. Позичальник зобов`язаний повернути позику за цим договором в термін до 18 червня 2022 року включно. 18.06.2019 року [PERSON] отримала від [PERSON] за Договором позики № 18/06/2029 від 18.06.2019 року грошові кошти в сумі 14 700.00 доларів США, що є еквівалентним на день укладення даного договору за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США 26 грн. 42 коп.) 388 374.00 гривень та зобов`язується повернути дані кошти 18.06.2022 року по курсу НБУ, який буде існувати на дату повернення, про що підписала та надала позивачу розписку від 18.06.2019 року. Відповідно до п. 6.2 Договору № 18/06/2019 зобов`язання [PERSON] за Договором позики № 18/06/2019 від 18.06.2019 року забезпечено Договором поруки № 18.06.2019-П від 18.06.2019 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з Договором поруки № 18/06/2019-П від 18.06.2019 року, укладеним між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , поручитель [PERSON] зобов`язується перед позикодавцем [PERSON] , відповідати по зобов`язаннях позичальника [PERSON] , що витікають з Договору позики № 18/06/2019 від 18.06.2019 року. Нормами процесуального законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За таких обставин можливо дійти висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено у ході розгляду справи, відповідач, взявши на себе зобов`язання по поверненню коштів позивачеві, належним чином не виконав свого обов`язку, що, у свою чергу, зумовило виникнення спірної заборгованості. За таких обставин, проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані наведені правовідносини, беручи до уваги визнання позовних вимог поручителем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього позову. Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача, пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі, суд стягує з відповідачів солідарно суму сплаченого судового збору в розмірі 3090.46 грн.

Outcome: approved