Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

10 вересня 2025 року позивач звернувся в Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] в інтересах малолітнього сина [PERSON] , третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] . 28 березня 2023 року шлюб сторони розірвали. Під час шлюбу сторони купили житловий будинок в [ADDRESS] .З азначений будинок по частині належить йому та [PERSON] . На теперешній час [PERSON] та малолітній син [PERSON] постійно проживають в придбаному будинку. 02 вересня 2011 року його матір придбала квартиру за адресою [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований він та його син [PERSON] [INFO] його мати померла, 15 листопада 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Реєстрація в квартирі [PERSON] створює йому перешкоду в реалізації прав як власника щодо розпорядження нею. Він неоднаразово звертався до [PERSON] з проханням надати дозвіл на зняття з реєстрації сина, але вона відмовляла. Просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив права користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою [ADDRESS] . На підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом сторін на 03 листопада 2025 року (а.с.19). 13 листопада до суду надійшов відзив, згідно з яким відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, та посилалась на таке на теперішній час в Криворізькому районному суді Дніпропетровської області розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності у спільному майні. Спільне проживання з позивачем є абсолютне несумісним, реєструвати місце проживання малолітнього [PERSON] позивач відмовився, обумовлюючи тим, що в подальшому буде неможливо обміняти чи продати будинок. Позивач не надав жодних доказів того, що він звертався до відповідачки із проханням або заявою про надання дозволу зняття з реєстрації [PERSON] , ані письмової заяви, ані скріну з заявою в системі ДІЯ. Позивачем в позовних вимогах не заявлено позовну вимогу в частині адреси нової реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] . Лише той факт, що малолітній [PERSON] більше року не проживає вже належній позивачу квартирі, не дає підстав для визнання його таким, що він втратив право користування житловим приміщенням. Більш того, така позовна вимога не заявлялась позивачем раніше, або його покійною матір`ю до її смерті. Зважаючи на вік [PERSON] , можна зробити висновок про неможливість ним самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Отже, відповідач не вбачає жодних підстав для задоволення позову в частині визнання малолітньою дитиною такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Просить суд [PERSON] в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі (а.с.28-33). 25 листопада 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно з якою позивач просить задовольнити позовні вимоги (а.с.38-41). Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.43) Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної ради міста Кривого Рогу в судовое засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, щодо визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] заперечила (а.с.42). Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Лозуватської сільської ради у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. З огляду на зазначене, суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Суд встановив, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.5 зворотний бік). Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджують витяг про державну реєстрацію прав № 31339054 від 17.09.2011 року, договір купівлі продажу від 02.09.2011 року (а.с.11-13). [INFO] [PERSON] померла, про що зроблено актовий запис № 2066 у Криворізькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.14). Як убачається зі змісту акту без дати [PERSON] за адресою [ADDRESS] ніколи не проживав і не проживає (а.с.15). Зазначений акт складено на підставі відомостей, які надали мешканці будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). У статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не надав суду докази на підтвердження того, що [PERSON] , який народився [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Позивач не надав доказів на підтвердження того, що він є власником квартири [ADDRESS] , що якимсь чином порушено його право. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання [PERSON] , який народився [INFO] таким, що втратив право користуватися квартирою [ADDRESS] . Суд, відмовляючи в задоволенні вимог бере до уваги позицію Верховного Суду, викладену в постанові від від 09 вересня 2020 року № 755/16152/16-ц: «….Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини…..». Станом на день звернення до суду, [PERSON] , не досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч.2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі, а також те, що його матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, позивачами не доведено, що неповнолітній [PERSON] , був обізнаний про своє місце реєстрації, та право вибору місця проживання, згідно ч.2 ст.29 ЦК України, зокрема, можливість проживати в квартирі [ADDRESS] , а відтак, є недоведеним факт неповажності його не проживання за місцем реєстрації. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, перевіривши доводи сторін, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд висновує про відмову у задоволенні вимог про визнання [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки у задоволенні вимог відмовлено, то витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed