Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

21 жовтня 2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, [PERSON] про встановлення факту недобросовісних дій, встановлення факту зловживання правами та позбавлення батьківських прав. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивачка є донькою [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між батьками позивачки був розірваним, позивачка стверджує, що весь час проживала і продовжує проживати з батьком та перебуває на його утриманні. Відповідачка не приймає і не приймала участі в її житті, не цікавилась її розвитком та вихованням, ба більше, стягнувши аліменти на утримання доньки з [PERSON] та періодично стягуючи пеню за несвоєчасну сплату попередньо нарахованої заборгованості за аліментами, відповідачка фактично вчиняє економічне насильство, що призводить до скрутного матеріального становища позивачки та її батька. З відповідачки на утримання позивачки в подальшому були стягнені аліменти, які своєчасно не сплачувались. Відповідачка не виконувала і не виконує обов`язків немайнового характеру щодо позивачки, як своєї доньки. Між позивачкою та відповідачкою будь-які відносини відсутні, а емоційні зв`язки втрачені. Позивачка вважає, що вирішення питання позбавлення батьківських прав відповідачки, як її матері, позбавить її в подальшого від можливого виконання передбачених Сімейним кодексом України обов`язків повнолітніх дітей щодо своїх батьків. Окремо позивачка просить визнати факт недобросовісних дій відповідачки та зловживання останньою своїми правами, пов`язуючи необхідність застосування зазначеного способу захисту права із недобросовісними, з точки зору позивачки, діями відповідачки щодо стягнення в судовому порядку з [PERSON] пені, нарахованої на заборгованість зі сплати аліментів. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 жовтня 2024 року, справа передана на розгляд головуючій судді Ковалевській Л.М. (а. с. 15, т. 1). Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевської Л.М. від 24 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в цій справі (а. с. 19-20, т. 1). Зазначена ухвала про відмову у відкритті провадження у справі була оскаржена в апеляційному порядку. Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року скасовано Ухвалу судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а. с. 147-151, т. 1). 15 квітня 2025 року суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевською Л.М. було заявлено самовідвід (задоволено заяву про самовідвід), передано справу для вирішення питання повторного визначення складу суду (а. с. 167-167, зворот, т. 1). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 15 квітня 2025 року, справу передано на розгляд головуючому судді Самусі В.О. (а. с. 168, т. 1). Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Самухи В. О. від 22 квітня 2025 року було відкритим провадження в цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07 травня 2025 року представником відповідачки адвокатом Вітер Сергієм Вікторовичем був поданий відзив на позовну заяву (а. с. 198-203, т. 1). У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить визнати необґрунтованими заявлені позовні вимоги та відмовити у їхньому задоволенні. Зокрема, представник відповідачки стверджує, що питання позбавлення відповідачки батьківських прав вже вирішувалось судом в межах цивільної справи № 381/4594/21. Постановою суду апеляційної інстанції, залишеною без змін Верховним Судом, у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо доньки [PERSON] було відмовлено. Натомість в межах цієї цивільної справи наводяться майже тотожні підстави та обставини для позбавлення батьківських прав, однак зазначеним підставам та обставинам вже було попередньо надано правову оцінку. Представник відповідачки наполягає на тому, що стягнення відповідачкою пені з [PERSON] за несвоєчасну сплату аліментів не може бути підставою для задоволення позову доньки про позбавлення батьківських прав. Також, представник відповідачки звертає увагу суду на тому, що заборгованість зі сплати аліментів до досягнення донькою повноліття відсутня, виконавче провадження закрите, а копія постанови про закриття виконавчого провадження долучена до відзиву на позовну заяву. Зазначені доводи в своїй сукупності, на думку представника відповідачки, свідчать про відсутність підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав. В межах підготовчого провадження судом були вирішені клопотання процесуального характеру. Зокрема, задоволено клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] , а також задоволено клопотання про допит, як свідка [PERSON] . 22 травня 2025 року було постановлено протокольну ухвалу про відмову у витребуванні висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. В цьому випадку враховані заперечення присутнього в залі судового засідання представника органу опіки та піклування щодо витребування висновку, так як дитина досягла повноліття (а. с. 25, т. 2). На стадії підготовчого провадження також вирішувалось питання про долучення доказів, поданих учасниками судового розгляду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 25 листопада 2025 року протокольною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідка [PERSON] у зв`язку із порушенням вимог частини 3 статті 91 ЦПК України та не подання відповідного клопотання на стадії підготовчого провадження (а. с. 237, т. 2). В судових засіданням під час розгляду справи по суті приймали участь позивачка, її представник, представник відповідачки та третя особа без самостійний вимог на предмет спору. Відповідачка участь в судових засіданням не приймала, її інтереси представляв представник - адвокат Вітер С.М. Також в судових засіданнях під час розгляду справи по суті не приймав участь представник органу опіки та піклування, ними було подано клопотання про проведення судового засідання без їхньої участі у зв`язку із досягненням дитиною повноліття (а. с. 34, т. 2). В судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та пояснила суду, що вона народилась в 2006 році, до 5 років проживала з обома батьками, однак після розлучення батьків весь час проживає за батьком, навіть не зважаючи на рішення суду про визначення її місця проживання з матір`ю. Батько постійно займався її вихованням, утриманням та навчанням, забирав зі школи, однак матір також ходила на батьківські збори ще в початковій школі, хоча з нею, як донькою на той час вже безпосередньо не спілкувалась. Позивачка зазначає, що судові спори з матір`ю тривають вже 13 років, у неї, як дитини, були постійні стреси від того, що матір її забирала. Згідно тверджень позивачки, матір для неї ніколи нічого не робила, інколи перед судами вчиняла певні дії. Позивачка зазначає, що після прийняття судових рішень поведінка матері не змінювалась, спілкування не відбувалось. Позивачка запевняє, що батько не чинив перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю та навпаки хотів, щоб таке спілкування відбувалось. Позивачка визнає, що матір сплачує аліменти на її утримання згідно із рішенням суду, однак ніколи не дарує подарунків та не вітає з днем народження та іншими святами, будь якого матеріального утримання та допомоги, окрім аліментів, матір не надає. Позивачка повідомила, що вже зверталась із позовом до суду про стягнення позбавлення матері батьківських прав. Рішенням суду зазначений позов було задоволено, постановою суду апеляційної інстанції, залишеною без змін після оскарження в касаційному порядку, у задоволенні позову було відмовлено. Після прийняття зазначеної вище постанови апеляційного суду, позивачка та матір жодного разу не спілкувались, відношення матері до доньки зовсім не змінилось. Позивачка категорично наполягає на тому, що зв`язок між матір`ю та донькою повністю втрачений, вони є чужими людьми, відновлення такого зв`язку не можливо. На уточнюючи питання представника відповідачки, позивачка повідомила, що її матір в 2022 році через класного керівника пропонувала доньці виїхати за кордон, однак вона відмовилась, бо не хотіла лишати батька. Представник позивачки підтримав доводи щодо необхідності позбавлення відповідачки батьківських прав з огляду на те, що після прийняття апеляційним судом постанови про відмову у позові про позбавлення батьківських прав поведінка відповідачки, як матері, жодним чином не змінилась, вона не спілкується з донькою, не приймає жодної участі в її житті, емоційний зв`язок між матір`ю і донькою повністю втрачений, відновлення такого зв`язку не є можливим. Як зазначалося вище, відповідачка, будучи повідомленою належним чином про час і дату проведення судових засідань, не приймала участі у розгляді справи, її інтереси представляв адвокат Вітер С.В. В судових засіданнях адвокат Вітер С.В. проти задоволення позову заперечував. Додатково пояснив, що є судове рішення, яке набрало законної сили і яких було вирішено питання щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідачки, як матері дитини. В цивільній справі, з тотожним предметом і підставами, яка розглядалась Фастівським міськрайонним судом Київської області в 2021 році, був поданим, як доказ, висновок органу опіки та піклування від 2009 року, яким зафіксовані обставини щодо перешкоджання [PERSON] , як батьком дитини, у спілкуванні відповідачки з донькою та у прийнятті участі у вихованні доньки. Далі, представник відповідачки пояснив, що до закінчення школи донькою відповідачка намагалась спілкуватись з нею через класного керівника, в тому числі пропонувала виїхати доньці до неї за кордон у 2022 році після початку війни. Згідно доводів представника відповідача, відповідачка сплачує аліменти на утримання доньки, бажає спілкуватись з донькою і відновлення їхніх стосунків є можливим, що свідчить про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав. На уточнюючі питання представника позивачки, представник відповідачки пояснив, що йому не відомо, чи надавала відповідачка іншу допомогу доньці, окрім сплати аліментів, йому не відомо, чи дзвонить матір доньці і чи спілкуються вони з донькою, однак, зі слів відповідачки вони зустрічалась з донькою, коли точно, представник не знає. Адвокат Вітер С.В. додатково повідомив, що відповідачка двічі в 2025 році зустрічалась з куратором доньки в університеті та дізнавалась про навчання доньки. Додатково представник відповідачки на уточнюючі питання відповів, що йому не відомо чи намагалася відповідачка спілкуватись з донькою та чи відмовляла донька у такому спілкуванні. В судовому засіданні, як свідок, був допитаним [PERSON] , що приймає участь, як третя особа без самостійних вимог на предмет спору. [PERSON] повідомив суду, що в 2021 році їхня спільна з відповідачкою донька закінчила школу, зараз навчається на 3 курсі. З 2021 року донька з матір`ю не спілкується, не має зустрічей та не розмовляє засобами зв`язку. Жодні особи, в тому числі, знайомі чи викладачі навчального закладу, де навчається донька, не підходили до нього і не просили сприяти в організації зустрічі доньки і матері. [PERSON] зазначив, що донька проживає з ним постійно, відповідачка сплачує лише аліменти на її утримання. Після прийняття апеляційним судом постанови про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, поведінка відповідачки щодо доньки жодним чином не змінилась. Дитини жодним чином не спілкується з матір`ю, починаючи з 2011 року. [PERSON] уточнив, що відповідачка дійсно сплачує аліменти на утримання доньки, однак аліменти надходять із затримкою, період затримки може сягати 2-3 місяці. Відповідаючи на питання представника відповідачки, [PERSON] уточнив, що він підтримує позов доньки, однак це не впливає на правдивість його свідчень. [PERSON] стверджував, що не чинив перешкод у спілкуванні відповідачки і доньки, в тому числі і в період часу, починаючи з 2021 року. [PERSON] вказав, що знає лише про дзвінок відповідачки до класної керівниці доньки в 2022 році з пропозицією виїхати [PERSON] за кордон до матері, більше йому про факти спілкування відповідачки з викладачами доньки не відомо. В подальшому, вже в судових дебатах, [PERSON] стверджував, що запитував у куратора доньки, чи зустрічалась остання з відповідачкою, куратор не підтвердила факт такої зустрічі. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який вказав, що є сусідом позивачки і її батька. Свідок не знає особисто відповідачку та не має з нею неприязних відносин. Свідок зазначив, що позивачка з батьком проживають поряд з ним з 2011 року. Свідок знає, що позивачка з батьком проживають вдвох, інших жінок свідок з ними не бачив. Свідок вказав, що не спілкується з батьком позивачки на особисті теми, однак зі слів [PERSON] знає, що відносини між ним і колишньою дружиною неприязні. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду, що відповідачка не виконує свої материнські обов`язки щодо доньки [PERSON] . З дитиною не спілкується, сплачує лише аліменти. Свідок повідомила, що під час розгляду справ в суді про стягнення з відповідачки аліментів на утримання доньки, [PERSON] проти стягнення аліментів заперечувала. Свідок добре знає про відносини між відповідачкою та донькою, бо була раніше представником в суді під час вирішення різних спорів між ними та спілкується з позивачкою. Свідок стверджує, що з 2021 року відповідачка не намагалась налагодити відносини з донькою. Жодної спроби спілкування між відповідачкою та донькою з того часу не було. Свідок підтвердила, що виконавче провадження про стягнення аліментів з відповідачки до досягнення повноліття донькою є закритим, однак при цьому, свідок зауважила, що аліменти на утримання позивачки сплачувались із затримками. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, провівши судові дебати, суд закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладним до 13 лютого 2026 року до 14 години 00 хвилин. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, провівши судові дебати, суд встановив наступні обставини справи. Так, судом встановлено, що позивачка, [PERSON] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі та шлюб між якими розірваний. Позивачка проживає з батьком та до досягнення нею повноліття подала позов до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року по справі № 381/4594/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав були задоволені. Натомість, Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року зазначене вище рішення суду першої інстанції було скасованим, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а. с. 90, зворот-94, т. 1). Постановою Верховного суду від 07 серпня 2024 року зазначену вище постанову Київського апеляційного суду залишено без змін (а. с. 115, зворот-125, т. 1). 21 жовтня 2024 року позивачка [PERSON] знову звернулась з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, встановлення факту недобросовісних дій та встановлення факту зловживання правами. Позов обґрунтований посиланнями та ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків щодо позивачка, як доньки, та вчинення відповідачкою недобросовісних дій відносно батька позивачки щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів, що призводить позивачку та її батька до скрутного матеріального положення. Судом встановлено, що, як мінімум, з 2021 року позивачка та відповідачка не спілкуються між собою, відповідачка не приймає участі в житті позивачки, проживає окремо. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що після прийняття Постанови Київським апеляційним судом від 15 червня 2023 року відповідачка вчиняла дії для налагодження стосунків з позивачкою, намагалася спілкуватися з нею, дзвонити їй, у будь-який спосіб вітати доньку з днем народження та іншими святами. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка намагалась поновити стосунки з донькою, використовуючи допомогу у цьому представників органу опіки та піклування. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про існування об`єктивних перешкод у можливості спілкування [PERSON] та її доньки [PERSON] . Судом встановлено, що позивачка категорично наполягає на втраті емоційного та іншого зв`язку між нею та матір`ю і заперечує можливість поновлення відносин між ними. При цьому, зазначає, що з 2021 року матір жодним чином не намагалась безпосередньо з нею спілкуватись. Судом встановлено, що до досягнення повноліття відповідачка сплачувала аліменти на утримання доньки. Зазначене виконавче провадження № [NUMBER] було закритим, копія постанови про закриття виконавчого провадження від 06 листопада 2024 року долучена до матеріалів справи (а. с. 208, т. 1). Судом встановлено, що після досягнення донькою повноліття, на період її навчання, з відповідачки на користь позивачки стягнені аліменти на утримання доньки. На підставі рішення суду зазначені аліменти стягуються з відповідачки. Судом також встановлено, що позов про позбавлення батьківських прав поданий позивачкою до досягнення нею повноліття. Під час розгляду цієї справи позивачка досягла повноліття. Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами. Також в цьому випадку є застосованою наступна релевантна судова практика. Так, у частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року). Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19». У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18 (провадження № 61-3357св21) вказано, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені вище правові норми і релевантні правові позиції, висловлені, як ЄСПЛ, так і ВС, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими. При цьому, в контексті встановлених обставин справи, суд надає правову оцінку поведінці учасників справи в період часу, починаючи з 15 червня 2023 року, дати прийняття Постанови Київським апеляційним судом у справі № 381/4594/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, якою у задоволенні позову було відмовлено. Аналізуючи взаємовідносини сторін спору, суд зауважує, що після прийняття зазначеного вище судового рішення, матір та донька жодного разу не спілкувались. Матір не вживає заходів щодо участі у житті доньки, не цікавиться її духовним в фізичним розвитком, не вітає її зі світами і днем народження. В цьому випадку судом не встановлено об`єктивних перешкод у реалізації відповідачкою, як матір`ю, свої обов`язків нематеріального характеру щодо доньки. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що матір у будь-який спосіб намагалась налагодити стосунки з донькою та вчиняли спроби спілкування з нею, в тому числі залучаючи для цього представників органу опіки та піклування. Суд вважає, що свідома бездіяльність відповідачки, як матері дитини, свідчить її винну поведінку і умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків немайнового характеру. Суд констатує, що емоційний зв`язок між матір`ю та донькою втрачений та, за встановлених обставин справи, відновленню не підлягає. Отже, існують підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно позивачки, як доньки, тому позовні вимоги в цій частині є доведеними і підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує правову позицію, викладену в Постанові ОП КЦС ВС у справі № 185/9339/21 від 29 січня 2024 року, згідно з якою, досягнення дитиною повноліття під час розгляду справи про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для відмови у позовні. Суд додатково зазначає, що сам по собі факт сплати аліментів відповідачкою згідно із рішенням суду не перешкоджає вирішенню питання позбавлення її батьківських прав, за умови встановлених обставин щодо ухилення відповідачкою від виконання інших обов`язків немайнового характеру відносно доньки. Суд також не приймає до уваги пояснення представника відповідачки щодо її спілкування з куратором доньки у навчальному закладі, так як відповідні пояснення не є джерелами доказів у розумінні частини 2 статті 76 ЦПК України, крім того, зазначені пояснення об`єктивно не підтверджені сукупністю інших доказів, досліджених під час розгляду справи. Далі, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту недобросовісних дій та факту зловживання правами. Зокрема, в цьому випадку суд акцентує увагу, що застосування такого способу захисту права не кореспондується з приписами статті 5 ЦПК України та статті 16 ЦК України. Додатково суд зазначає, що такий спосіб захисту права, як встановлення факту недобросовісних дій та зловживання правом, не передбачений статтею 18 СК України. Крім того, суд зазначає, що з урахуванням визначеного позивачкою, як донькою відповідачки, предмету доказування в цій цивільній справі, суд не може надавати правову оцінку правовідносинам батьків позивачки в питаннях стягнення пені за прострочення сплати аліментів, враховуючи, в тому числі і те, що рішення суду про стягнення пені набрали законної сили. Отже, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Далі,

Outcome: partial