Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

02 лютого 2026 року позивачка [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Товариства з обмежено відповідальністю «Дніпрофінансгруп» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким Сергієм Івановичем 01.11.2021 року було вчинено виконавчий напис №4053 про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 147 969,87 грн за кредитним договором №08/02/08/980-К430 від 20.02.2008 року. На підставі зазначеного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Химичем О.М. відкрито виконавче провадження №67525002 та накладено арешт на належний їй житловий будинок. Разом з тим позивачка зазначає, що за цим самим кредитним договором рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.10.2013 року у справі №473/3678/13-ц вже було стягнуто з неї заборгованість на користь ПАТ КБ «Надра». Ухвалою суду від 07.07.2021 року стягувача у зобов`язанні замінено на його правонаступника ТОВ «Дніпрофінансгруп». Таким чином, на момент вчинення виконавчого напису існувало судове рішення щодо заборгованості. Вчинення виконавчого напису за наявності судового рішення фактично призводить до подвійного стягнення боргу та є порушенням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». З огляду на викладене, позивачка вважає, що виконавчий напис №4053 від 01.11.2021 року вчинений з порушенням вимог законодавства та підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 10 лютого 2026 року до суду надійшла заява представника відповідача, в якій зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. 13 лютого 2026 року на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 10 000 (десяти тисяч) гривень до 3 000 (трьох тисяч) гривень. У поданій заяві заявник просить суд переглянути визначений раніше розмір витрат на правничу допомогу та зменшити його до 3 000 гривень, обґрунтовуючи таке клопотання відповідними доводами та посиланнями на норми чинного законодавства. Позивачка та її представник у призначене судове засідання не з`явилися, матеріали справи містять заяву представника позивачки адвоката Лукіянчина І.П. про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про визнання позовних вимог повністю. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Химич Олександр Миколайович в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи була повідомлені належним чином. Судом встановлено, що 01.11.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким Сергієм Івановичем було вчинено виконавчий напис №4053 про стягнення з позивачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 147 969,87 грн за кредитним договором №08/02/08/980-К430 від 20.02.2008 року. На підставі зазначеного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Химичем О.М. відкрито виконавче провадження №67525002, в межах якого накладено арешт на належний позивачці житловий будинок. Разом з тим судом встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.10.2013 року у справі №473/3678/13-ц вже було вирішено питання щодо заборгованості за вказаним кредитним договором та стягнуто з позивачки заборгованість на користь ПАТ КБ «Надра». Ухвалою цього ж суду від 07.07.2021 року стягувача у зобов`язанні замінено на його правонаступника ТОВ «Дніпрофінансгруп». Отже, на момент вчинення виконавчого напису існувало судове рішення щодо спірних правовідносин, що свідчить про відсутність безспірності заборгованості. Наявність судового рішення виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом, оскільки вимоги стягувача не можуть вважатися безспірними у розумінні статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». 10 лютого 2026 року до суду надійшла заява представника відповідача, в якій зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів та посадових осіб, у тому числі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються приписами Цивільного кодексу України, Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII«Про нотаріат»(у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 та «Переліком документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року (із змінами та доповненнями). Приписами статті 18 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції, не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує, а лише підтверджує право стягувача на стягнення грошових сум або витребування майна від боржника, та має на меті надати стягувачеві можливість в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»). Виконавчий напис це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості. Положеннями статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вимоги щодо змісту виконавчого напису визначені статтею 89 Закону України «Про нотаріат». При цьому, згідно зі статтею 90 Закону України «Про нотаріат» стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Наведене вище кореспондується з Правилами та умовами вчинення виконавчого напису закріпленими у «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженимнаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Підпунктом 1.1 пункту 1 Глави 16 розділу ІІ вищенаведеного Порядку передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису(підпункт 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Відповідно до підпунктів 2.2, 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Також, підпунктом 3.1 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ вказаного вище Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені у Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій (підпункти 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Визнання судом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню можливе не лише з підстав недотримання нотаріусом порядку та процедури вчинення виконавчого напису, а також у зв`язку із наявністю спору між кредитором та стягувачем щодо розміру заборгованості. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, згідно якої, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав (пункт 34 постанови). Судом встановлено, що за кредитним договором №08/02/08/980-К430 від 20.02.2008 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.10.2013 року вже було вирішено спір щодо заборгованості та стягнуто кошти з позивачки. Ухвалою суду від 07.07.2021 року стягувача замінено на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Наявність судового рішення щодо того самого зобов`язання свідчить про існування спору між сторонами та виключає можливість вважати заборгованість безспірною. Правова позиція Верховного Суду неодноразово зводиться до того, що у разі наявності спору між сторонами або вирішення питання про стягнення заборгованості судом, вчинення виконавчого напису є неправомірним, оскільки порушує вимоги щодо безспірності заборгованості та фактично призводить до подвійного стягнення. Суд зазначає, що подвійне стягнення це повторне звернення стягнення на боржника за одним і тим самим зобов`язанням, яке вже було предметом судового розгляду та щодо якого ухвалено судове рішення. У даній справі встановлено, що за кредитним договором № 08/02/08/980-К430 від 20.02.2008 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.10.2013 року вже було стягнуто заборгованість з позивачки на користь ПАТ КБ «Надра». Ухвалою суду від 07.07.2021 року стягувача замінено на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». На момент вчинення нотаріусом виконавчого напису № 4053 від 01.11.2021 року заборгованість не була безспірною. Вчинення виконавчого напису в таких обставинах створює можливість повторного примусового стягнення одного й того ж зобов`язання, що є подвійним стягненням та неприпустимо. Суд виходить із того, що реалізація права кредитора на судовий захист шляхом отримання судового рішення виключає можливість повторного застосування позасудового способу стягнення (виконавчого напису) щодо того самого зобов`язання, оскільки це порушує принцип правової визначеності та суперечить вимогам законодавства щодо безспірності заборгованості. Таким чином, вчинення виконавчого напису за наявності чинного судового рішення щодо того ж зобов`язання призводить до подвійного стягнення та є самостійною підставою для визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис нотаріуса віднесено до виконавчих документів. Відповідно до ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язко доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Згідно вимог ст. 133 ч.1 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та інших витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з врахуванням висновку суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача належить стягнути в дохід держави судові витрати у розмірі 1331,20 гривень. Так, відповідно до ч.ч.2-5 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збору доказів тощо; вартості послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2025 року між [PERSON] та адвокатом Лукіянчиним І.П. було укладено Угоду про надання правової (правничої) допомоги (а. с. 5). Згідно розрахунку витрат по цивільній справі позивачка зобов`язалася сплатити на користь адвоката Лукіянчина І. П. вартість наданої правничої допомоги (гонорар) у справі у розмірі 10 000 грн. Відповідно до розрахунку надано наступні послуги з приводу вищезазначеного замовлення: надання правової інформації 1 год. 1 000 грн; складання позовної заяви 3 год. 3 000 грн.; гонорар адвоката 6 000 грн. Всього 10 000 год. Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved