Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій після збільшення розміру позовних вимог прохала суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 36 304,64 євро; ухвалити судове рішення про тлумачення правовідносин, що склалися між сторонами у частині визначення оплати боржником відсотків за користування позикою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач взяв у неї в борг грошові кошти в сумі 10 000 євро, про що власноручно написав боргову розписку 20.12.2013. Грошові кошти відповідач отримав до написання розписки. Вказує, що між нею та відповідачем була досягнута домовленість щодо оплати за користування грошовими коштами в розмірі 12 % річних. Підтвердженням такої домовленості є власноручно написана відповідачем розписка від 31.01.2015, в якій зазначено сума процентів, які відповідач мав сплатити за 13 місяців користування грошовими коштами, але прохав їх відстрочити. У зв`язку з чим, відповідач попрохав збільшити суму основного зобов`язання за розпискою від 20.12.2013 на 1300 євро. Зазначає, що в квітні 2015 році вона нагадала відповідачу про необхідність оплатити проценти за користування грошовими коштами, разом з цим відповідач попрохав її відстрочити їх оплату шляхом збільшення суми основного зобов`язання на 339 євро, про що написав розписку 30.04.2015. З огляду на зазначене позивачка прохає суд стягнути з відповідача борг по розпискам у сумі 11639 євро та відсотки за користування грошовими коштами за період з 01.05.2015 по 05.05.2025 у розмірі 24665,94 євро відповідно до статті 1048 ЦК України. А також прохає суд здійснити тлумачення правовідносин, що склалися між нею та відповідачем у частині визначення оплати відповідачем відсотків за користування позикою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова від 30.08.2024, визначено головуючу суддю у справі - Лисиченко С.М. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 05.09.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без руху, встановлено строк 5 діб з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення зазначених в ухвалі недоліків. 01.10.2024 [PERSON] подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 04.10.2024 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розпочато підготовче провадження. 04.12.2024 електронним шляхом до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Лисенка А.О. на позовну заяву. 16.01.2025 до суду надійшла заява позивачки [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог. 10.02.2025 електронним шляхом до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] адвоката Лисенка А.О. на заяву про збільшення позовних вимог. 06.05.2025 до суду надійшла заява позивачки [PERSON] про збільшення позовних вимог. Протокольною ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 03.06.2025 прийнято до розгляду заяву позивачки [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог у редакції від 06.05.2025. 06.06.2025 електронним шляхом до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Лисенка А.О. на позовну заяву. 19.08.2025 до суду надійшло клопотання позивачки [PERSON] про долучення доказів. Зі змісту письмових заяв по суті справи, поданих стороною відповідача, вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та заявляє про пропуск позивачкою строку позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 30.04.2015. Зазначає, що вимога про «тлумачення правовідносин, що склалися між сторонами у частині визначення боржником оплати відсотків за користування позикою» є неефективним способом захисту порушеного права. Вважає, що позивачка надає в якості доказів документи, що не мають значення для даної справи та не відносяться до предмету доказування. У змісті письмових заяв по суті справи, поданих стороною відповідача, останній не спростовує факт отримання ним грошових коштів за розпискою від 20.12.2013 у сумі 10 000 євро, проте зазначає, що строк виконання зобов`язання не настав, оскільки позивачка до звернення до суду із даним позовом не направляла йому відповідної вимоги про повернення коштів. Також він заперечує наявність домовленості між ним та позивачкою щодо сплати процентів за користування грошовими коштами та вказує, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Крім того, відповідач не заперечує отримання від позивачки грошових коштів у загальній сумі 1 669 євро за розписками від 31.01.2015 та 30.04.2015, однак заперечує факт їх отримання у борг та, відповідно, наявність у нього обов`язку щодо їх повернення. При цьому відповідач не зазначає правову природу спірних розписок та не наводить інших підстав отримання зазначених коштів. Підготовче засідання, призначене 29.08.2025, за клопотання позивачки відкладено. У підготовче засідання, призначене 26.09.2025, позивачка повторно не з`явилася, про час, день та місце підготовчого засідання повідомлялася у встановленому законом порядку. 26.09.2025 електронним шляхом до суду надійшло клопотання позивачки про відкладення підготовчого засідання на іншу дату з огляду те, що через аварійне відключення електроенергії, в результаті ракетних обстрілів м.Харкова в ніч з 23 на 24.09.2025, у неї виникли значні проблеми на роботі, усунення яких потребує значного часу та має критичне значення. Доказів поважних причин неявки, зазначені у клопотанні, позивачка суду не надала. З огляду на зазначене, те, що підстави для відкладення підготовчого засідання чи оголошення у ньому перерви, передбачені ст.198 ЦПК України судом не встановлені, а також те, що з метою реалізації процесуальних прав позивачки за її клопотанням підготовче засідання неодноразово відкладалося або у ньому оголошувалася перерва, зокрема, 05.12.2024, 20.02.2025, 20.03.2025, 24.04.2025, 10.06.2025, 15.07.2025, 29.07.2025, 19.08.2025 та 29.08.2025, протокольною ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2025 у задоволенні клопотання позивачки відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2025 підготовче провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою закрито. Призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. За клопотання позивачки та у зв`язку із її неявкою розгляд справи відкладався 21.10.2025 та 25.11.2025. Також, у зв`язку із перебуванням головуючої судді на лікарняному, а також у зв`язку із тим, що в приміщенні суду була відсутня подача електричної енергії, справа не розглядалася 18.12.2025 та 19.01.2026. Позивачка у судове засідання, призначене 09.02.2026, не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. Причини її неявки суду не повідомлені. Заяви про відкладення розгляду справи від позивачки не надходили. У матеріалах справи міститься письмова заява позивачки про розгляд справи за її відсутності у разі її неявки та належного повідомлення про судове засідання. Представник відповідача у судове засідання, призначене 09.02.2026, не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, зазначених у змісті письмових заяв по суті справи. Згідно частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. З огляду на те, що неявка в судове засідання учасників справи, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в справі доказів. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно частини 2 статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно даних розписки від 20 грудня 2013 року [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] 10 000 євро за першою вимогою. Дослівно зміст розписки наступний (мовою оригіналу): "Расписка. Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] видан 13.06.1997г. Киевским РОХГУУМВД Украины в Харьковской обл., проживаю по адресу [ADDRESS] , получил от [PERSON] суму 10 000,00 евро ( десять тысяч евро) обязуюсь вернуть по первому требованию. Других обязательств перед [PERSON] кроме вышеуказанной суммы не имею. 20 декабря 2013 г. [PERSON] (підпис) " (а. с. 7). Відповідно даних розписки від 31січня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 1300 євро. Дослівно зміст розписки наступний (мовою оригіналу): "Расписка. Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , видан 13.06.1997г. Киевским РОХГУ УМВД Украины в Харьковской обл., проживаю по адресу [ADDRESS] получил от [PERSON] 1300 евро (одну тисячу триста евро). 31 января 2015 г. (підпис) [PERSON] (підпис) " (а. с. 8). Відповідно до даних розписки від 30 квітня 2015 року [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] 339 євро до 31.12.2015. Дослівно зміст розписки наступний (мовою оригіналу): "Расписка. Я, [PERSON] получил от [PERSON] 339,00 евро (триста тридцять девять евро). Обязуюсь вернуть вышеуказанную суму до 31 декабря 2015г. 30 апреля 2015 г. (підпис) [PERSON] " (а. с. 64). Позивачка звернулася до суду із даним позовом 30 серпня 2024 року. 12 вересня 2024, тобто після звернення до суду із даним позовом позивачка направила поштовим зв`язком на адресу проживання відповідача, зазначену останнім у розписках від 20.12.2013 та 31.05.2015, вимогу про сплату боргу за розпискою від 20.12.2013. Прохала повернути отримані від неї в борг грошові кошти з урахуванням відсотків за користування грошовими коштами, в тому числі за розпискою від 31.01.2015 та розпискою від 30.04.2015. Зазначена вимога відповідачем не отримана по причині «закінчення встановленого терміну зберігання». Зазначені факти підтверджуються даними документів: вимоги про сплату боргу від 12.09.2024 (а.с.30); опису вкладення Ф.107 від 12.09.2024; фіскального чеку АТ «УКРПОШТА»; накладною №6116500017678 від 12.09.2024» трекінг відправлень АТ «УКРПОШТА» від 01.10.2024. Судом були досліджені надані позивачкою копію протоколів допиту свідка [PERSON] , отримані слідчим в межах досудового розслідування кримінального провадження №12017220490000757, які в розумінні положень статті 76 ЦПК не є доказом у справі, оскільки не може вважатися показаннями свідка відповідно до статті 90 ЦПК України, надані ним у судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 30.01.2025 у справі № 644/6614/20. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 30.01.2025 у справі № 644/6614/20. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 зазначила, що підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність або незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що унеможливлює з`ясування дійсного змісту угоди або її частини. Волевиявлення сторони правочину у такому разі не дозволяє однозначно встановити її намір. Водночас тлумачення не може створювати нові умови договору, а лише роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, які визначають права та обов`язки сторін, тому тлумачення слід розуміти як спосіб забезпечення виконання сторонами умов правочину. Судом встановлено та як вбачається зі змісту письмових заяв по суті справи, що в межах розгляду даної справи сторони не заперечують факт укладення 20.12.2013 договору позики на суму 10 000 євро. Відповідач також не заперечує отримання від позивачки грошових коштів 31.01.2015 у розмірі 1300 євро та 30.04.2015 у сумі 339 євро відповідно до розписок. При цьому сторони по-різному тлумачать зміст зазначених розписок. Зокрема, позивачка стверджує, що зміст розписок від 31.01.2015 та 30.04.2015 свідчить про узгодження між нею та відповідачем плати за користування грошовими коштами, які відповідач отримав у борг за розпискою від 20.12.2013, за ставкою 12 % річних, та про відтермінування такої оплати, внаслідок чого борг за розпискою від 20.12.2013 нібито збільшився на 1 639 євро. Відповідач, в свою чергу, не заперечує факт отримання грошових коштів у борг згідно розписки від 20.12.213, лише зазначає, що строк виконання зобов`язань не настав, оскільки позивачка направила йому відповідну вимогу після звернення до суду із даним позовом. Крім того, відповідач не заперечує факт отримання грошових коштів у сумі 1639 євро від позивачки за розписками від 31.01.2015 та 30.04.2015. Водночас він заперечує, що ці кошти були отримані у борг, та наявність у нього обов`язку щодо їх повернення позивачці. Також відповідач зазначив про відсутність між ним та позивачкою домовленості щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами, які він отримав у борг за розпискою від 20.12.2013. Суд досліджуючи зміст розписок у сукупності з іншими доказами доходить висновку, що 20.12.2013 та 30.04.2015 між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, а саме: предмета договору, розміру грошових коштів та обов`язку відповідача повернути отриману суму позивачці на її вимогу. Зміст розписки від 20.12.2013 підтверджує факт передачі відповідачеві грошових коштів у сумі 10 000 євро та його зобов`язання щодо повернення, що відповідає правовій природі договору позики, визначеній статтями 1046, 1049 ЦК України. Формулювання розписки про відсутність у відповідача «других обязательств» стосується лише правовідносин на момент її складення і не виключає можливості виникнення інших грошових зобов`язань у подальшому. Зміст розписки від 30.04.2015 також підтверджує факт передачі відповідачеві грошових коштів у сумі 339 євро та його зобов`язання щодо їх повернення до 31.12.215, що відповідає правовій природі договору позики, визначеній статтями 1046, 1049 ЦК України. Беручи до уваги, що відповідач не довів існування інших правових підстав отримання коштів у сумі 1300 євро та не спростував боргового характеру розписки від 31.01.2015, суд доходить висновку, що зміст цієї розписки підтверджує виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин, які за своєю правовою природою є договором позики. Разом із тим, зміст розписок від 31.01.2015 та 30.04.2015 не свідчить про досягнення між сторонами домовленості щодо сплати процентів за користування грошовими коштами за розпискою від 20.12.2013. У зазначених розписках відображено лише факт передачі позивачкою відповідачу грошових коштів у зазначених розмірах, без будь-яких умов щодо процентів, винагороди чи іншого оплатного характеру. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не оспорює договори позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позивачки, а також, що спірні боргові розписки мала іншу правову природу, суд доходить висновку, що розписки від 20.12.2013, 31.01.2015 та 30.04.2015 мають борговий характер, а отримані кошти у сумі 11639 євро створюють у відповідача обов`язок їх повернення позивачці. Доводи позивачки про існування домовленості щодо сплати 12 % річних за користування грошовими коштами суд вважає необґрунтованими, оскільки зміст розписок не містить умов про оплатність договору позики або сплату процентів, а умова про проценти та їх розмір має бути прямо погоджена сторонами (ст. 1048, 1049 ЦК України). Отже, суд встановлює наявність між сторонами позикових правовідносин, борговий характер розписок від 20.12.2013, 31.01.2015 та 30.04.2015, відсутність домовленості про сплату 12 % річних та необхідність вирішення спору відповідно до зазначених висновків. Щодо строку виконання зобов`язань із повернення грошових коштів, отриманих відповідачем від позивачки за розписками від 20.12.2013 та 31.01.2015, суд зазначає таке. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту. Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18; від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. А отже, доводи відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачка у позасудовому порядку висувала до нього вимогу повернути позику за борговими розписками де строк виконання зобов`язань не зазначений, що нібито виключає можливість стягнення боргу, не заслуговують на увагу. У такому випадку датою пред`явлення вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення позики за розписками від 20.12.2013 та 31.01.2015 слід вважати дату звернення до суду шляхом подання позову, а саме 30.08.2024. Враховуючи зазначене, встановлений борговий характер розписок від 20.12.2013 та 31.01.2015, а також те, що з моменту звернення позивачки до суду, тобто з 30.08.2024, і на час ухвалення рішення у справі, відповідач не повернув позивачці грошові кошти в сумі 11 300 євро, суд доходить висновку, що вказані грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, відповідно до якої згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. У разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом такою датою є день виконання судового рішення. При цьому, у разі стягнення судом заборгованості в іноземній валюті із визначенням її еквівалента за курсом Національного банку України на день виконання рішення, у резолютивній частині судового рішення зазначається лише сума боргу в іноземній валюті, тоді як сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним або приватним виконавцем під час виконання судового рішення на момент здійснення боржником платежу. Разом із тим, незважаючи на те, що судом також встановлено борговий характер розписки від 30.04.2015, за якою зобов`язання відповідачем не виконано, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з нього грошових коштів у сумі 339 євро на користь позивачки у зв`язку з пропуском останньою строку позовної давності щодо звернення до суду з відповідною вимогою, з огляду на таке. Так, відповідачем подано заяву про застосування позовної давність до заявлених вимог щодо стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 30.04.2015, яка міститься у відзиві на позов. Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 1 та 5 статті 261 ЦК України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020. У зв`язку з цим, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом №540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п.19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022. Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025. З огляду на це, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся. Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Як убачається з матеріалів справи, строк виконання зобов`язання за спірною розпискою від 30.04.2015 настав 01.01.2016, з огляду на те, що відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 339 євро до 31.12.2015. Отже, з 01.01.2016 у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання, а перебіг загальної позовної давності розпочався саме з цієї дати та закінчився 01.01.2019, тобто до 02.04.2020 зупинення перебігу позовної давності. Разом з цим позивачка звернулася до суду із даним позовом 30.08.2024, тобто після спливу строку позовної давності. Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п.6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Доказів поважних причин пропуску строку позовної давності позивачка не навела, відповідного клопотання не подавала. Суд також доходить висновку про відсутність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивачки процентів за користування грошовими коштами за період з 01.05.2015 по 05.05.2025 відповідно до вимог статті 1048 ЦК України, з огляду на таке. Так, в межах розгляду даної справи встановлено, що предметом спірних розписок є іноземна валюта євро. Як вище зазначалося, доводи позивачки про існування домовленості з відповідачем щодо сплати 12 % річних суд вважав необґрунтованими, оскільки зміст розписок не містить умов про оплатність договору позики або сплату відсотків, а умова про проценти та їх розмір має бути прямо погоджена сторонами (статті 1048, 1049 ЦК України). Суд зазначає, що правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Разом з цим, за змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини 1 статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною 2 статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. З огляду на зазначене можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16, Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо підстав та періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18, у постанові від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц . Отже, враховуючи викладене, а також встановлені судом обставини щодо наявності між сторонами позикових правовідносин, предметом яких є іноземна валюта євро, та відсутність домовленості про розмір процентів за користування грошовими коштами, суд доходить висновку, що у позивачки як позикодавця відсутні правові підстави вимагати від відповідача сплати процентів від суми позики. Щодо вимоги про тлумачення правовідносин, що склалися між сторонами у частині визначення оплати боржником процентів за користування позикою, суд зазначає таке. Під час вирішення справи про стягнення заборгованості за договором позики, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд встановлює наявність між сторонами правовідносин позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, яким підтверджується факт укладення договору та його умови. У разі наявності спору між сторонами щодо змісту правочину, а також невизначеності чи незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів у тексті угоди або її частини, що унеможливлює з`ясування її дійсного змісту, суд здійснює тлумачення такого правочину у мотивувальній частині рішення. Відтак окреме зазначення у резолютивній частині рішення про встановлення відповідних правовідносин та тлумачення умов правочину не є необхідним. За таких обставин ефективним способом захисту є вирішення вимог про стягнення заборгованості за договором позики, яка може складатися із суми основного боргу та, за наявності правових підстав, процентів за користування грошовими коштами. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( стаття 12 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, доходить висновку про задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20.12.2013 у розмірі 10 000 євро та від 31.01.2015 у розмірі 1300 євро. Щодо інших доводів сторін суд враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Щодо розподілу судових витрат. При зверненні до суду з даним позовом, а також в ході розгляду справи, з урахуванням поданих позивачкою заяв про збільшення розміру позовних вимог, позивачкою понесені витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 16163,63 гривень, що підтверджується квитанціями: №U926-QKFT-U39E від 30.08.2024 на суму 605,60 гривень, №52S5-16RR-7Y1E від 01.10.2024 на суму 9815,03 гривень, №4912-5605-9129-5287 від 16.01.2025 на суму 1211,20 гривень, №QQ5R-BQZA-QE5E від 05.05.2025 на суму 4531,80 гривень. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень статті 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (11300х100:36304,94=31,13%) та стягує з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору у розмірі 5031,74 гривень (31.13х 16163,63:100).

Outcome: partial