Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У серпні 2021 р. позивач звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, та мотивує тим, що 11 жовтня 2019 р. було укладено договір дарування частки транспортного засобу між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною), який був посвідчений приватним нотаріусом. Позивач, будучи кредитором [PERSON] , вважає вказаний договір дарування недійсним через те, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та є фіктивним правочином. Відповідно до розписки від 15.01.2018 р., відповідач [PERSON] отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 559 301 грн, які зобов`язувався повернути у строк до 14.08.2018 р. Факт отримання вказаних грошових коштів та їх неповернення з боку відповідача підтверджується рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21.12.2022 р. у справі № 591/6965/19, що набрало законної сили. Цим судовим рішенням стягнуто грошові кошти в розмірі основного боргу 525 301 грн, а також нараховані інфляційні втрати та 3 % річних, що загалом становить 601 506,62 грн. Його позов про стягнення суми позики надійшов до суду 2 жовтня 2019 р. Фактично на момент укладення договору дарування, що оскаржується, існувало судове провадження за позовом до відповідача, який достеменно знав про існування невиконаних договірних зобов`язань зі свого боку та фактично через укладення договору дарування 99/100 свого транспортного засобу втрачав можливість задовольнити вимоги позивача як кредитора. На час звернення до суду з позовом існує виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу. Іншого майна, за рахунок якого можна було б задовольнити вимоги позивача, у відповідача [PERSON] зараз немає. Дії [PERSON] щодо вчинення ним як власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги [PERSON] підлягають кваліфікації як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду інтересам кредитора. Зазначає, що такий правочин є фраудаторним, таким, що здійснений на шкоду інтересам кредитора, а відтак підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з визнанням недійсним правочину договору дарування, також підлягає скасуванню державна реєстрація права власності, яка була проведена на підставі недійсного договору та підлягає визнанню недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Уточнивши вимоги, просив: - визнати недійсним договір дарування частки транспортного засобу 99/100 часток автомобіля марки SUBARU FORESTER 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ загальний легковий універсал В, реєстраційний номер [NUMBER] , укладеного 11 жовтня 2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сокол Т.П.; - скасувати державну реєстрацію прав власності на 99/100 часток автомобіля за [PERSON] , що була проведена територіальним сервісним центром №5946 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Сумській області; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 11.10.2019, видане Територіальним сервісним центром МВС №5946 на ім?я [PERSON] . Ухвалою суду від 7 вересня 2021 р. було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу в підготовче засідання. У наданих поясненнях 3-я особа, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Сумській області, зазначила, що при здійсненні заходів щодо реєстрації транспортних засобів сервісний центр керується Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388. На підставі цього Порядку 11.10.2019 р. Центром було проведено перереєстрацію транспортного засобу Subaru Forester на [PERSON] (розмір частки 99/100) за договором дарування від 11.10.2019 р., який був посвідчений приватним нотаріусом. Перереєстрація транспортного засобу була проведена на підставі дійсних договорів. На момент проведення перереєстрації автомобіль у розшуку не перебував; наявності арештів та/або заборони на його відчуження не було встановлено. В Реєстрі боржників [PERSON] не значився. Вирішення спору покладалося на розсуд суду; також просили розгляд справи здійснювати без участі представника. У відзиві на позовну заяву відповідачка з позовом не погодилася, зазначивши, що позивачем не наведено, які саме його права та інтереси порушено оспорюваним договором дарування. Позов про стягнення боргу до суду надійшов лише 11.01.2020 р., і судом прийнято вказану справу до свого провадження, тобто зі спливом майже 3 місяців після укладення договору дарування. Про існування провадження у справі № 591/6965/19 [PERSON] стало відомо щонайменше 1415 січня 2020 р., з чого слідує, що під час укладення договору дарування частини належного йому транспортного засобу відповідач не мав намірів уникати виконання зобов`язань за розпискою. Позовні вимоги є неконкретизованими, оскільки позивач посилається на фіктивність правочину, а просить визнати його недійсним. Договір дарування частини транспортного засобу був вчинений з метою настання відповідних правових наслідків - для добровільного вирішення питання щодо належності майна подружжя. Після укладення договору дарування частини автомобіля ним фактично користується [PERSON] . Наявність позову по суті не означає його автоматичного задоволення. В порядку примусового виконання рішення суду відповідачем сплачуються грошові кошти, що спростовує твердження позивача про намір ухилитися від виконання рішення суду. На час посвідчення договору дарування транспортний засіб не мав будь-яких обмежень. Про існування боргової розписки відповідачці [PERSON] взагалі нічого не було відомо, як і про існування рішення суду про стягнення боргу за розпискою. Практично всю суму грошових коштів на придбання автомобіля надала теща [PERSON] , а на той час між подружжям склалися напружені стосунки, що могли призвести до розпаду сім`ї, тому [PERSON] у добровільному порядку погодився передати 99/100 транспортного засобу на користь дружини, що відбулося у законний спосіб. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що на момент укладення оскаржуваного договору [PERSON] мав прострочену більше ніж на рік заборгованість перед позивачем. У провадженні Зарічного районного суду перебувала цивільна справа про поділ майна подружжя відповідачів, у якій [PERSON] стверджувала, що вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, та просила визнати право власності за собою лише на половину автомобіля, а не на 99/100. Матеріали цивільної справи № 591/3032/19 можуть свідчити про те, що відповідачі вже раніше вдавалися до дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення про стягнення на користь кредитора відповідних коштів. Оскаржуваний договір дарування частини транспортного засобу було укладено 11 жовтня 2019 р. саме в той день, коли Зарічним районним судом по справі № 591/3032/19 було винесено ухвалу про залишення позову без розгляду. Тобто відповідачі одразу втратили інтерес до позову, як тільки спроба уникнути виконання своїх зобов`язань перед кредитором шляхом поділу майна подружжя виявилася невдалою. Просить позов задовольнити. У листопаді 2021 р. позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що 13 лютого 2018 р. було укладено договір дарування 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною). Позивач вважає даний договір дарування недійсним через те, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. Зазначав, що відповідно до розписки від 15.01.2018 р., [PERSON] отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 559 301 грн, які зобов`язався повернути в строк до 14.08.2018 р. Практично через місяць після отримання коштів у позику відповідач уклав договір дарування, яким подарував своїй дружині $1/2$ частку квартири. Після спливу строку повернення запозичених коштів відповідач не виконав свого зобов`язання. Рішенням суду від 21.12.2020 р., яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь позивача стягнуто кошти в загальному розмірі 601 506,62 грн. На день укладення оскаржуваного договору дарування [PERSON] достеменно знав про існування невиконаних договірних зобов`язань зі свого боку та через укладення оскаржуваного договору дарування втрачав можливість задовольнити вимоги позивача як кредитора. На даний час відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] коштів; іншого майна, за рахунок якого можна було б задовольнити вимоги [PERSON] , відповідач не має. Позивач стверджує, що даний правочин є недійсним, оскільки спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника: відповідач відчужив майно близькій особі (дружині) під час існування невиконаних зобов`язань, і після цього у нього відсутнє інше майно. Фактично відповідач [PERSON] продовжує володіти та користуватися квартирою. Надалі позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши, що рішення суду про визнання договору недійсним не є самостійною підставою для скасування прав у реєстрі, у зв`язку з чим додав вимогу про скасування рішення нотаріуса та припинення запису про право власності. В уточненій заяві позивач просив: - визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , укладений 13 лютого 2018 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мокренко Л. Ю. (реєстровий номер 438). - скасувати рішення приватного нотаріуса Мокренко Л. Ю. про державну реєстрацію прав (індексний номер 39661305 від 13.02.2018 р.) з припиненням запису про право власності № 24819285. Ухвалою суду від 11 листопада 2021 р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву представник відповідача з позовом не погодилася, зазначивши, що позивачем не надано доказів того, що відповідач, надаючи розписку, не мав наміру виконувати зобов`язання. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу через два роки після того, як був укладений договір дарування. [PERSON] про існування провадження у справі про стягнення боргу стало відомо щонайменше 1415 січня 2020 р., з чого випливає, що під час укладення договору дарування частини квартири відповідач не мав наміру уникати виконання зобов`язань за розпискою, виданою [PERSON] . Позовні вимоги є неконкретизованими в частині визнання недійсним договору дарування, оскільки позивач посилається на фіктивність правочину, але просить визнати його недійсним. Відповідач не продовжує користуватися квартирою, оскільки після її дарування дружині фактично припинив із нею шлюбні відносини та проживає у квартирі своєї матері. Оскаржуваний правочин не був укладений з метою уникнення стягнення, не порушував інтереси позивача, а у сторін був відсутній умисел приховати справжні наміри. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідач протягом двох днів (12 та 13 лютого 2018 р.) добровільно позбувся всього належного йому житла шляхом дарування близьким родичам - матері та дружині. Ці договори були укладені після отримання [PERSON] копії позову про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 18 вересня 2024 р. об`єднано справи № 591/8063/21 та № 591/6056/21 в одне провадження. Ухвалою суду від 20 серпня 2025 р. закрито підготовче провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Додатково пояснив, що основний борг погашено в примусовому порядку, проте в суді перебувають дві справи про стягнення штрафних санкцій: у справі № 591/5750/24 [PERSON] просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 2 541 952,40 грн; у справі № 591/4715/21 - 87 533 грн (провадження зупинено). Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначаючи, що сума за розпискою повністю сплачена. На момент укладення правочинів [PERSON] не було відомо про наявність справи про стягнення боргу. Також зазначила, що відповідач проходить військову службу, а рішень суду про стягнення штрафних санкцій наразі не існує. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 15.01.2018 р. [PERSON] склав розписку про те, що грошові кошти в сумі 559 301 грн отримав від [PERSON] в повному обсязі. Вказану суму зобов`язався повернути в повному обсязі до 14.08.2018 р. (а. с. 16, т. 1). Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21 грудня 2020 р. у справі № 591/6965/19 позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 січня 2018 р. в розмірі основного боргу 525 301 грн; нараховані за період прострочення з 01.09.2018 р. по 31.05.2019 р. інфляційні втрати в розмірі 57 817,64 грн та нараховані за період прострочення з 15.08.2018 р. по 18.09.2019 р. 3 % річних в розмірі 18 387,98 грн, що загалом становить 601 506,62 грн, а також судові витрати (а. с. 79, т. 1). За результатами апеляційного перегляду постановою Сумського апеляційного суду від 1 квітня 2021 р. вказане рішення суду залишено без змін (а. с. 1115, т. 1). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Школи С. М. від 30.06.2021 р. відкрито виконавче провадження ВП № 65939893 з примусового виконання зазначеного рішення суду (а. с. 17, т. 1). У травні 2019 р. [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зокрема просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля. Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 р. вказану позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивачки (справа № 591/3032/19; а. с. 223226, т. 1). 11 жовтня 2019 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частки транспортного засобу, за яким [PERSON] подарував [PERSON] 99/100 часток автомобіля марки Subaru Forester 2007 р. випуску. Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шокуном О. П. (а. с. 24, т. 1). На підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , в якій він просив зареєструвати транспортний засіб на ім`я співвласника [PERSON] , автомобіль 11.10.2019 р. було зареєстровано за [PERSON] (а. с. 2122, 126, т. 1). 13 лютого 2018 р. [PERSON] та [PERSON] уклали та нотаріально посвідчили договір про визначення розміру часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю подружжя. За цим договором сторони визначили, що їхні частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] є рівними, тобто по 1/2 частці кожному. У зв`язку з цим право спільної сумісної власності припинилося, натомість виникло право спільної часткової власності (а. с. 43, т. 1-а). Також 13 лютого 2018 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування 1/2 частки квартири, за яким дарувальник [PERSON] безоплатно передав у власність обдаровуваній [PERSON] належну йому частку вказаної квартири. Дарунок сторони оцінили в сумі 125 000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Мокренко Л. Ю. (а. с. 5657, т. 1-а). 13.02.2018 р. державним реєстратором було зареєстровано право власності на підставі договору дарування квартири. Підставою внесення запису в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно вказано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 39661305 від 13.02.2018 р.) приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Мокренко Л. Ю. (а. с. 1011, т. 1-а). [PERSON] та [PERSON] мають трьох спільних дітей (2009, 2015 та 2021 років народження; а. с. 176178) та перебувають у шлюбі, що не заперечується сторонами. Як вбачається з копій квитанцій [PERSON] сплачено на рахунок приватного виконавця від 21.07.2021 р. 10 000 грн в рахунок погашення боргу, 23.05.2024 сплачено кошти в сумі 358 453,87 грн., 24.05.2024 кошти в сумі 300 000 грн.. (а. с. 127, т. 1, 82,23 т. 2). Постановою від 27.05.2024 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №204/6965/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів за договором позики (а.с. 84 т. 2) 12 лютого 2018 р. [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частку квартири по [ADDRESS] ), що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування (а. с. 182184, т. 1-а). У провадженні Зарічного районного суду перебуває справа № 591/5369/17 про стягнення заборгованості за договором позики. Заочним рішенням від 2 квітня 2018 р. у цій справі стягнуто суму боргу в розмірі 169 698,22 грн. За твердженням представника позивача, у цій справі [PERSON] заявляла вимоги до [PERSON] . Разом з тим надані копії судових рішень, роздруковані з ЄДРСР, є знеособленими, що не дозволяє суду встановити точний суб`єктний склад у даній справі (а. с. 215218, т. 1-а). 13.07.2021 відкрито провадження у справі №591/4715/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 87 532,47 грн. (а.с. 116 т. 2) За твердженням представників сторін у цій справі позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції за порушення виконання зобов`язання за договором позики та провадження у цій справі зупинено у зв`язку з перебуванням відповідача на військовій службі. 07.06.2024 відкрито провадження у справі №591/5750/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 254 952,07 грн. за прострочення виконання ггрошового зобов`язання за договором позики (а.с. 117 т. 2). За твердженням представників сторін рішенням суду у задоволенні позову відмовлено, рішення перебуває на стадії апеляційного перегляду. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оспорювані договори дарування є фраудаторними, а відповідач уклав їх з метою недопущення в подальшому звернення стягнення на його майно на виконання договору позики, чим порушив його права як кредитора. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Як встановлено судом, [PERSON] уклав оспорювані договори дарування часток квартири (13.02.2018) та транспортного засобу (11.10.2019) на користь своєї дружини у період, коли у нього вже існували боргові зобов`язання перед позивачем за розпискою від 15.01.2018. При цьому, договір дарування частки квартири був укладений лише через місяць після отримання позики, а договір дарування частки автомобіля - через рік і три місяці після прострочення зобов`язання. Разом з тим, суд бере до уваги, що на момент розгляду даної справи сума боргу за рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 21.12.2020 у справі № 591/6965/19 у розмірі 601 506,62 грн повністю сплачена відповідачем. Суд зазначає, що позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину недійсним як фраудаторного, повинен довести, що такий правочин порушує його права як кредитора, тобто робить неможливим або значно ускладнює стягнення боргу. Оскільки в ході судового розгляду встановлено факт повного погашення заборгованості за договором позики, суд констатує, що право позивача на отримання належних йому коштів є фактично реалізованим. Позивачем не надано суду доказів, які б вказували на неплатоспроможність [PERSON] на момент укладення оспорюваних правочинів. За таких обставин твердження сторони позивача, що відчуження спірного майна було здійснено саме з метою невиконання зобов`язання за договором позики, не ґрунтується на фактичних обставин справи. Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували вартість майна за оспорюваними правочинами, що позбавляє суд можливості оцінити заявлені вимоги про стягнення коштів на предмет їх співмірності із вартістю майна, яке відчужене [PERSON] . Відносно посилань позивача на наявність інших судових справ (№ 591/4715/21 та № 591/5750/24) про стягнення коштів, суд зазначає, що наявність спорів про стягнення додаткових нарахувань (інфляційних втрат, штрафних санкцій), не може бути достатньою підставою для визнання правочинів, вчинених кілька років тому, недійсними. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними, а відтак і відсутність підстав для задоволення похідних вимог про скасування державної реєстрації права власності на транспортний засіб та свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу, рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Outcome: dismissed