Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

У липні 2025 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до Ананьївського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те що, 01 вересня 2021 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (далі - ТОВ «1 БАНК») та [PERSON] було укладено договір № 75119136, відповідно до якого ТОВ «1БАНК» надало відповідачці кредит у сумі 7 100,00 гривень, а відповідачка зобов`язалася повернути суму кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом. Відповідачка не виконала свого обов`язку та не повернула надану їй позику у строки, передбачені кредитним договором, тому у відповідачки перед ТОВ «1 БАНК» утворилась заборгованість за кредитом у загальному розмірі 24 056,47 гривень. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «1 БАНК» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги до [PERSON] , а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» прийняло належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаному в реєстрі боржників. У свою чергу ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на підставі договору № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року право вимоги за кредитним договором № 75119136 від 01 вересня 2021 року відступило позивачеві. Позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за вищевказаним договором, оскільки остання ухиляється від добровільного погашення заборгованості, а також стягнути понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України (а.с.72). 26 вересня 2025 року на адресу суду поштовим відправленням від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. Відповідачкою заявлені до неї позовні вимоги не визнаються в повному обсязі з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази або належні платіжні документи про перерахування їй коштів. В якості доказів надано лише довідки про суму заборгованості, тому твердження позивача про перерахування коштів є припущенням, що не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання позики, отже не є належним доказом існування боргу. Надані позивачем документи не містять відомостей про отримання кредитних коштів відповідачкою, що суперечить положенням статті 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Будь-яких належних доказів на підтвердження безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок відповідачки також не надано (а.с.76-77). 13 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що відзив є необґрунтованим, таким який не спростовує підстави, які зазначені в позовній заяві, та таким, який не підлягає взяттю до уваги, з огляду, зокрема, на наступне. Відповідно до наданих розрахунків заборгованості вбачається, що відповідачкою здійснювались погашення за отриманими кредитними коштами за кредитним договором. Внесення відповідачкою грошових коштів на рахунок кредитодавця, є визнанням існування зобов`язань за договором, що, у свою чергу, фактично вказує на підтвердження волевиявлення відповідачки на укладення договору та погодження всіх його умов. Адже, без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати кошти. Відповідачкою не надано жодного доказу того, що нею оспорювався кредитний договір. Крім того, отримавши позовну заяву відповідачка зустрічного позову щодо оспорення зазначеного кредитного договору щодо його не укладення, не подала. Таким чином вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір не оспорювався та не визнавався судом недійсним тому є чинним оскільки відповідає формі, передбаченій статтями 207, 208, 1047, 1055 ЦК України. Відповідачка вказує лише на недоведеність факту перерахування їй кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. Відповідачкою не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Контррозрахунок, з доказами невідповідності заявленої суми заборгованості умовам договору, не був проведений відповідачкою. З урахуванням наведеного, представник позивача просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі (а.с.83-88). Ухвалою суду від 16 жовтня 2025 року задоволено клопотання представника позивача (а.с.80-81) - постановлено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, розгляд справи призначено на 05 листопада 2025 року. Також цією ухвалою задоволено клопотання представника позивача (а.с.90-92) - витребувано у АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відповідну інформацію (а.с.94-96). Протокольними ухвалами від 05 та 27 листопада 2025 року, у зв`язку з ненадходженням на адресу суду відповіді на ухвалу суду 16 жовтня 2025 року про витребування доказів, розгляд справи відкладався (а.с.101, 104). 28 листопада 2025 року на виконання ухвали суду від 16 жовтня 2025 року в частині витребування доказів за клопотанням представника позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідна інформація (а.с.108-111). Протокольною ухвалою від 15 грудня 2025 року, у зв`язку з вступом у справу представника відповідачки - адвоката Бойка О.О. та необхідністю ознайомлення останнім з матеріалами справи, розгляд справи відкладено на 17 лютого 2026 року (а.с.117). Представник позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», в судове засідання на розгляд справи не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК (а.с.119). Водночас в прохальній частині позовної заяви одним із пунктів міститься клопотання представника позивача Ткаченко М.М. щодо здійснення розгляду справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують (а.с.6). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Бойко О.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1625707 від 15 грудня 2025 року (а.с.114), заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на аргументи, зазначені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши доводи представника відповідачки, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Правовідносини, що виникли між сторонами, є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. 01 вересня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] укладено договір позики № 75119136 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), відповідно до якого ТОВ «1БАНК» надало відповідачці кредит у розмірі 7 100,00 гривень, строком на 30 днів, тобто до 01 жовтня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом 1,99% в день (а.с.7). Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача посилався на те, що позивач отримав право вимоги за вказаним договором внаслідок низки послідовних відступлень цього права. Встановлено, що 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 БАНК» (клієнт) та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (фактор) було укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «1 БАНК» відступило за плату, а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло право вимоги до позичальників, в тому числі за договором № 75119136 від 01 вересня 2021 року, що укладений між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] (а.с.20-24). Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників від 22 лютого 2022 року за договором факторингу № 22/02/2022 від 22 лютого 2022 року клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників, відповідно до якого фактор прийняв право вимоги по боржниках в кількості 12130 (а.с.25). Згідно з витягом з реєстру боржників, ТОВ «1 БАНК» відступило, а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» прийняло право вимоги до боржників ТОВ «1 БАНК» на умовах, передбачених договором факторингу № 22/02/2022 від 22 лютого 2022 року, в тому числі під № 632 і до [PERSON] (а.с.27-29). В подальшому відповідно до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило, а ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» за плату прийняло право грошової вимоги до боржників, визначених в реєстрі боржників (а.с.32-36). Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передало, а ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняло реєстр боржників (а.с.40). Відповідно до реєстру боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло права грошової вимоги під № 55793 до відповідачки [PERSON] в сумі 24 056,47 гривень (а.с.41-43). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Надання позивачем витягів з реєстрів боржників до договорів відступлення прав вимоги в сукупності з копіями таких договорів відступлення прав вимоги, а також докази на підтвердження оплати за договорами, є достатніми доказами набуття позивачем прав вимоги за договором позики, укладеним між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] . Вищезазначені договори відступлення прав вимоги ні в цілому, а ні в будь-якій із їх частин, не оспорювалися та не визнані недійсним. Будь-яких доказів на спростування достатності обсягу набутих позивачем прав вимоги за кредитним договором до відповідачки суду не надано. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20 (провадження № 61-10389св21) від 23 лютого 2022 року, у справі № 639/86/17 (провадження №61-5039св21) від 19 січня 2022 року, у справі № 554/8549/15-ц (провадження № 61-18460св20) від 14 липня 2021 року. Отже, до позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право вимоги за договором позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року (первісний кредитор ТОВ «1 БАНК»). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України (по тексту - у редакції, на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із прийняттям Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положеннями статті 3 Закону № 675-VIII (по тексту - у редакції, чинній на час укладення договору) передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до статтей 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону № 675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII). Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] укладено договір позики № 75119136 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) в формі електронного документу, який було підписано з використанням електронного підпису ( одноразового ідентифікатора) «bnwqaz7u3X», який було надіслано на номер відповідачки + 380679925269 (а.с.7), який до речі зазначено відповідачкою у відзиві на позовну заяву, як засіб зв`язку (а.с.76). Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договору, так і належності відповідачці зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього SMS- повідомлення, тобто не спростовано відповідачкою, що в силу положень статтей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених в постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23). Також відповідачкою не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення. В договорі зазначені всі дані про особу відповідачки необхідні для її ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону. Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідачка заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не нею, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідачку відповідно статті 81 ЦПК України. Матеріали справи не містять та відповідачкою не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року. Зазначений договір судом недійсним не визнано. Таким чином суд вважає, що вказаний договір позики, який укладений в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на його укладання. На підставі зазначеного договору відповідачкою був отриманий кредит шляхом безготівкового переказу грошових коштів у розмірі 7 100,00 гривень зі строком на 30 днів - 01 жовтня 2021 року за фіксованою процентною ставкою 1,99% в день. За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з вимогами статтей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. В постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23) міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором». Як вбачається з умов договору позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року, зокрема, пункту 1.1, кредит надається клієнту шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника (а.с.7). Факт перерахування грошових коштів [PERSON] підтверджується листом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС» від 12 червня 2025 року за вихідним № КД_000033565/ТНПП, в якому зазначено, що 01 вересня 2021 року здійснено платіж на суму 7 100,00 гривень, отримувач Качуровська Юлія - ЕПЗ [NUMBER] (а.с.14). На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надіслав листа з рухом коштів по картці і відповідно до якого на відповідачку банком емітовано карту № [NUMBER] , на яку 01 вересня 2021 року зараховано кошти на суму 7 100,00 гривень (а.с.108-111). Докази того, що банківська картка з вищезазначеним номером належить відповідачці, останньою не спростовані. Суд вважає зазначені докази належними та такими, що підтверджують факт перерахування відповідачці на вказаний нею рахунок кредитних коштів. Доказів на спростування отримання позики відповідачкою [PERSON] до суду не надано. В постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 (провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачкою отримано кредитні кошти за договором позики № 75119136 від 01 вересня 2021 рокув розмірі 7 100,00 гривень, однак належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула кредитні кошти у передбачений договором строк Положеннями статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статтей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Однак остання взяті на себе договірні зобов`язання не виконала - не здійснила повернення позики та процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, як зазначає позивач, в розмірі 24 055,31 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 7 100,00 гривень; заборгованості за процентами (на 22 лютого 2022 року - дату відступлення права вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») 16 955,31 гривень (а.с.17-18). У відповіді на відзиві представник позивача зазначив, що у розрахунку заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Відповідно до пункту 6.3 Правил нарахування процентів за користування позикою починається з дати зарахування коштів на платіжну картку позичальника та нараховується за процентними ставками, зазначеними в договорі позики, за кожен день (календарну дату) користування позикою, включаючи день (дату) видачі позики та включаючи день (дату) її повернення. Відповідно до пункту 6.5 Правил у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) Товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Тобто, за понадстрокове користування позикою нарахування процентів здійснювалось на підставі пункту 6.5 Правил виключно в межах передбаченого строку - 90 днів, з дати останнього платежу - погашення (30 вересня 2021 року) та спливу визначеного строку 30 днів (30 жовтня 2021 року), загалом з 30 жовтня 2021 по 28 січня 2022 року (а.с.86 зворотний-87). Суд не погоджується з заявленими вимогами позивача в частині нарахування відсотків за користування позикою розраховані за строк, який виходить за межі строку укладеного договору з наступного. Відповідно до усталеної правовій позиції Великої Палати Верховного Суду цивільне законодавство чітко розмежовує: проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України) як плату за правомірне користування коштами, що діє лише у межах погодженого строку, та відповідальність за прострочення (стаття 625 ЦК України) як наслідок неправомірного користування. Зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду однозначно вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом як плату за правомірне користування припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини другої статті 1050 ЦК України. Згідно приписів пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року. В подальшому: - постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 установлено карантин з 22 травня до 31 липня 2020 року, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211; - постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року № 641 установлено карантин з 01 серпня до 19 грудня 2020 року, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України №№ 211 та 392; - постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236 установлено карантин з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України №№ 211, 392 та 641. З наведених обставин, нарахування позивачем відсотків, здійснюване після прострочення сплати грошових коштів, не є правомірною платою за користування позикою. Крім того, згідно умов договору позики процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною), яка за день складає 2,70%, не застосовується в період карантину (а.с.7). Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «1 БАНК» (первісним кредитором), нарахування заборгованості за договором позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року здійснено станом на 28 січня 2022 (а.с.17-18). Тоді як строк позики (строк договору) встановлено сторонами договору на 30 днів до 01 жовтня 2021 року включно. За умовами договору позики ТОВ «1 БАНК» надало відповідачці грошові кошти в сумі 7 100,00 гривень строком на 30 днів, процентна ставка (базова/день) 1,99%, дата повернення позики 01 жовтня 2021 року (а.с.7). Згідно таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит (додатку № 1 до договору позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року) загальна вартість кредиту складає 8 583,55 гривні, де 7 100,00 гривень - сума кредиту за договором, 1 483,55 гривні - проценти за користування кредитом (0,70%) (а.с.7 зворотний). З таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит (додатку № 1 до договору позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року) вбачається, що сторони узгодили процентну ставку за користування позикою, з урахуванням пункту 6.23 розділу 6 Правил, в розмірі 0,70% (а.с.7 зворотний). Відповідно до пункту 19 договору позики інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною договору. Відповідно до визначень термінів у Правилах надання грошових коштів у позику ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) під поверненням позики в кінці строку позики розуміється відповідна схема кредитування (повернення позики), при якій позичальник має повернути позику та сплатити проценти за користування нею не пізніше дня строку позики, погодженого сторонами в договорі позики (пункт 2.1 розділу 2). Згідно пункту 2.25 розділу 2 Правил строк позики період часу, на який Товариство надає позику позичальнику відповідно до умов договору позики (із зазначенням кінцевої дати строку позики) та який може бути змінено у випадку продовження строку користування позикою за ініціативою позичальника в прядку, передбаченому розділом 7 цих Правил, або зміни кінцевої дати строку позики у відповідності до пункту 6.8 цих Правил. Відповідно до пункту 7.1 розділу 7 Правил позичальник має право продовжити строк користування позикою. За подовження строку користування позикою позичальник сплачує Товариству проценти на умовах, обраних позичальником для здійснення певного виду пролонгації. Позичальник має право продовжити строк користування позикою необмежену кількість разів (пункт 7.4 розділу 7 Правил). Відповідно до пункту 7.5 Правил при кожному продовженні строку користування позикою змінюється кінцева дата строку позики та кінцева дата строку (терміну) дії договору позику на відповідну кількість календарних днів. Після кожного оформлення пролонгації на електронну адресу позичальника, яку позичальник зазначив як контактну при реєстрації на сайті, Товариство відправляє повідомлення з інформацією про оформлену позичальником пролонгацію. Таке повідомлення містить інформацію. Зокрема, щодо нового строку позики, кінцевої дати строку позики, розміру заборгованості до повернення позичальником. Доказів того, що строк користування позикою був продовжений за згодою сторін у встановленому порядку, або що відповідачка вчинила дії в особистому кабінеті для продовження строку користування, суду не надано. Водночас, автоматичне продовження строку користування шляхом лише продовження користування позикою, та без ініціативи для цього позичальника, суд не може розцінювати як встановлення сторонами конкретного строку кредитування, а тому слід виходити зі строку кредитування, погодженого сторонами у договорі (30 днів). З розрахунку заборгованості за договором позики № 75119136 від 01 вересня 2021 року вбачається, що [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти та нараховані проценти за користування позикою не повернула. Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредитними коштами за межами строку кредитування, задоволення вимог позивача в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом після 01 жовтня 2021 року є необґрунтованими. Таким чином, у зв`язку з наявною у відповідачки на дату закінчення строку позики заборгованості за договором позики, враховуючи, що відповідачкою не надано до суду доказів на підтвердження повного виконання зобов`язань за договором позики, відсутність доказів того, що строк користування позикою був продовжений за згодою сторін у встановленому порядку, або що відповідачка вчинила дії в особистому кабінеті для продовження строку користування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідачки підлягає до стягнення заборгованість за договором позики № 75119136 від 01 вересня 2021 рокув загальному розмірі 8 591,00 гривня (35,71%), з яких: 7 100,00 гривень - тіло кредиту, 1 491,00 гривня - проценти за користування кредитними коштами (строк кредитування -30 днів). Щодо стягнення судових витрат Щодо вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13 000,00 гривень, суд зазначає таке. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження витрат на правничу допомогу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» надало: договір про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, укладений між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с.50-53); прайс-лист АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с.54); заявку на надання юридичної допомоги № 171 від 02 червня 2025 року (а.с.55); витяг з акту № 11 про надання юридичної допомоги від 30 червня 2025 року, відповідно до якого позивачу надано такі види правової допомоги: надання усної консультації 2 год. - 4000,00 гривень, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 3 год. - 9000,00 гривень (а.с.56). Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід враховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд зауважує, що справа не входить до категорії складних та розглядалась у спрощеному провадженні без участі представника позивача. Крім того, послуги надані адвокатом, є типовими для позивача оскільки стягнення заборгованості також є предметом його діяльності, відповідно не потребують витрати значного часу на складання документів та визначення правових позиції. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги зміст заяв та клопотань представника позивача по суті, складність справи, яка є нескладною та розглядалась у спрощеному позовному провадженні, а також враховує, що представник позивача не брав участі у судовому засіданні. Виходячи з критерію розумності, реальності таких витрат, суд уважає, що визначений розмір оплати є завищеним та не є співмірним обсягу наданих послуг. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial