Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

В жовтні 2025 року позивачка звернулася в суд з позовом до Староостропільської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області і просить визнати за нею в порядку спадкуванняправо власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що зазначений житловий будинок відноситься до суспільної групи "колгоспний двір". Право власності на нього мали члени колгоспного двору: [PERSON] , [PERSON] та позивачка [PERSON] . Після смерті [PERSON] та [PERSON] позивачка оформити свої спадкові не в змозі через відсутність реєстрації та правовстановлюючого документу на вказаний будинок, оскільки при житті [PERSON] , [PERSON] не отримали правовстановлюючий документ та не зареєстрували своє право власності на вказаний будинок. Представник позивачки - адвокат Віхерко Н.О. подала заяву до суду про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивачів, позов підтримує, просить задоволити. Представник відповідача - Староостропільська сільська рада Хмельницького району подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав Судом встановлено , що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , було побудоване у 1964 році. Згідно виписки з погосподарської книги наданої Староостропільською сільською радою 07.08.2025 № 255 житловий будинок з господарськими будівлями , що розташований за адресою [ADDRESS] відноситься до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] , членами двору були її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] . Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до ч.2 ст.123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про власність ", застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема: -право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; -розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Оскільки житловий будинок [ADDRESS] належить до суспільної групи - колгоспний двір і станом на 15 квітня 1991 року членами двору були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тому спірний будинок є їх спільною власністю, кожен з яких мав рівну частку у цьому будинку ( по 1\\3 частці). Проте вони право власності на будинок не зареєстрували і правовстановлюючий документ не отримали. У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з12 березня 2011 року. У пункті 9 Розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 3зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Правовідносини щодо будівництва садибних будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992року №449«Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 липня 2019 року у справі №206/6298/16-ц (провадження № 61-31398св18), від 26 лютого 2020 року у справі №607/16873/18 (провадження № 61-12451св19). Спірний будинок побудований до 05 серпня 1992 року, а отже, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право власності на вказане домоволодіння. Судом також встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Спадщина відкрилась на 1/3 частку житлового будинку, на яку має право його дочка [PERSON] (позивачка), яка прийняла спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, так як проживала спільно із померлим в будинку по [ADDRESS] і залишилась в ньому проживати, а також оформила право власності на частину спадкового майна. [PERSON] не мала право на спадщину, так як 22.03.1984 року її шлюб із [PERSON] розірвано. [INFO] померла [PERSON] , спадщина відкрилась на 1\\3 частку домоволодіння, на яку має право за заповітом та за законом її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину, звернувшись в нотаріальну контору із заявою. Зазначенні обставини підтверджуються Випискою з погосподарської книги наданою Староостропільською сільською радою 07.08.2025 № 255, висновком про вартість об"єкта оцінки, довідками виданими Староостропільською сільською радою 03.10.2025 № 1-51, 1-52 про склад сім`ї [PERSON] та [PERSON] на день їх смерті, свідоцтвом про смерть [PERSON] , свідоцтвом про смерть [PERSON] , довідкою виданою КП " Бюро технічної інвентаризації Старокостянтинівської міської ради № 2356 від 13.09.2024, інформаційною довідкою характеристикою про технічний опис об`єкта нерухомого майна від 22.08.2024, технічним паспортом на будинок, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу, свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] , заповітом посвідченим Сербинівською сільською радою від імені [PERSON] на користь [PERSON] ( [PERSON] ),свідоцтвом про шлюб [PERSON] , повідомленням Старокостянтинівської державної нотаріальної контори від 25.09.2024 № 1337/02-14, матеріалами спадкових справ заведених Старокостянтинівською нотаріальною конторою після смерті [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1, 2 ст. 524 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст.548 ЦК України в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК України в редакції 1963 року встановлено: Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1216 ЦК України спадкування є перехід права та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Ч.2 розгляданої статті вказує, що у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Отже, [PERSON] має право на 2/3 частку домоволодіння по [ADDRESS] за законом та за заповітом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 25.09.2024 № 1337/02-14 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане домоволодіння через відсутність правовстановлюючого документу на нього та реєстрації. Відповідно дост.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.23 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не порушують прав інших осіб, а обраний позивачкою спосіб захисту права - визнання права власності є ефективним, право позивачки підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права власності в даному випадку не існує, тому позов необхідно задовольнити. Оскільки відповідачем у даній справі є орган місцевого самоврядування, тому судові витрати слід віднести на рахунок позивачки.

Outcome: approved