Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення орендної плати за користування квартирою встановленою письмовим договором. У своїй позовній заяві просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь кошти в сумі 1 232 475, 00 грн. в якості орендної плати згідно договору найму (оренди) квартири. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що у 2019 році між [PERSON] та [PERSON] як наймачем було укладено Договір найму (оренди) житла, за умовами якого квартира [ADDRESS] передана в тимчасове платне строкове користування. Власницею вищезазначеної квартири, як зазначає позивач, була [PERSON] , яка 15 грудня 2016 року склала заповіт, згідно якого на випадок її смерті квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . [PERSON] на момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований разом з померлою за адресою: [ADDRESS] , не заявляв про відмову від спадщини, фактично її прийнявши. Позивач зазначає, що після 22 вересня 2022 року з?ясувалось, що [PERSON] користується вищевказаною квартирою на підставі Договору найму (оренди), укладеним між ним та [PERSON] . [PERSON] направив [PERSON] повідомлення про розірвання договору найму (оренди) квартири та вимогу про сплату заборгованості сплатити заборгованість по орендній платі у розмірі 13 200 доларів США та заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка складається з наступного: сплата внеску на утримання будинку у розмірі 2 471, 12 грн.; оплата постачання теплоенергії у розмірі 12 504, 80 грн.; оплата за використану електроенергію у розмірі 6 117, 84 грн.; оплата за гаряче та холодне водопостачання у розмірі 1 836, 55 грн. Вказані вимоги [PERSON] не виконав, у зв?язку із чим позивач звернувся з позовною заявою до суду. На підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року матеріали справи направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 04 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що позивач не довів, що наймодавець мав належні повноваження діяти від імені власника квартири. Також відповідач вважає, що відповідно до п.3.1.1 договору найму (оренди) житла наймодавець зобов?язується передати наймачеві у фактичне користування майно у строк з 15 січня 2020 року згідно акту №1 передання-приймання на строк дії цього договору. Однак, на переконання відповідача, акт ні акт приймання-передачі квартири, ні будь-який інший первинний документ, що підтверджує фактичне передання квартири у користування, позивачем не надано. У відзиві відповідач зазначає, що надсилання повідомлення про розірвання договору від 06 лютого 2024 року та позасудової вимоги від 20 серпня 2024 року не підтверджено належними доказами. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Просив позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали, судом встановлено наступне. 2019 року між [PERSON] як наймодавцем та [PERSON] як наймачем було укладено Договір найму (оренди) житла, за умовами якого наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне строкове користування квартиру [ADDRESS] (за текстом Договору - Майно). Згідно з п.4.1. Договору найму (оренди) житла за користування Майном наймач вносить щомісячну плату в розмірі 1 300 (одна тисяча триста) доларів США. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав за індексним номером 390036934 від 07 серпня 2024 року двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2026 року у справі №761/46441/23, за яким за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . До матеріалів позовної заяви [PERSON] долучив повідомлення про розірвання договору квартири від 2019 року та позасудову вимогу щодо сплати заборгованості за вказаним договором, адресовані [PERSON] . У вищезазначеній вимозі [PERSON] просив, зокрема, звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] та сплатити заборгованість по орендній платі у розмірі 13 200 доларів США по курсу НБУ на день сплати такого боргу, а також заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка складається з наступного: сплата внеску на утримання будинку у розмірі 2 471, 12 грн.; оплата постачання теплоенергії у розмірі 12 504, 80 грн.; оплата за використану електроенергію у розмірі 6 117, 84 грн.; оплата за гаряче та холодне водопостачання у розмірі 1 836, 55 грн. З огляду на вищезазначене позивач вважає, що відповідач має заборгованість у розмірі 29 900 доларів США, що станом на 01 жовтня 2024 року еквівалентно 41, 2199 грн. за курсом НБУ та дорівнює 1 232 475, 00 грн., а тому звернувся до суду з вимогою про стягнення коштів. Щодо твердження про те, що договір найму (оренди) квартири від 2019 року був укладений між наймодавцем і наймачем на підставі довіреності, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. 2019 року між [PERSON] як наймодавцем та [PERSON] як наймачем було укладено Договір найму (оренди) житла, за умовами якого наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне строкове користування квартиру [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Як зазначає позивач, договір найму (оренди) квартири укладений 2019 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Однак, під час дослідження матеріалів справи судом встановлено, що вказана довіреність або належним чином завірена її копія у матеріалах справи відсутня. У тексті договору від 2019 року та доданих до нього матеріалах не міститься посилань на реквізити такого документа, а сам оригінал чи його копія позивачем не надані. З огляду на відсутність доказів наявності представницьких повноважень, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час укладення договору найму (оренди) квартири від 2019 року діяв від власного імені. Щодо доводів Позивача про порушення Відповідачем умов Договору найму (оренди) квартири від 2019 року в частині внесення плати за користування житлом та оплати житлово-комунальних послуг, суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Відповідно до п.4.2 договору найму (оренди) квартири від 2019 року внесення плати за користування Майном здійснюється наймачем щомісячно до 20 числа кожного місяця за поточний місяць. Фактом отримання грошей від Наймача значиться підпис Наймодавця в Додатку розписка про отримання грошей згідно договору найму (оренди) житла. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що у [PERSON] виникла заборгованість по орендній платі у розмірі 13 200 доларів США по курсу НБУ на день сплати такого боргу, а також заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка складається з наступного: сплата внеску на утримання будинку у розмірі 2 471, 12 грн.; оплата постачання теплоенергії у розмірі 12 504, 80 грн.; оплата за використану електроенергію у розмірі 6 117, 84 грн.; оплата за гаряче та холодне водопостачання у розмірі 1 836, 55 грн. На підставі зазначених обставин [PERSON] долучив повідомлення про розірвання договору квартири від 2019 року та позасудову вимогу щодо сплати заборгованості за вказаним договором, адресовані [PERSON] . Відповідно до п. 7.3 договору найму (оренди) квартири від 2019 року договір найму житла може бути розірваний на вимогу наймодавця: у разі невнесення наймачем плати за користування житлом за 1 (один) календарний місяць; у разі руйнування або псування майна наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; у разі необхідності використання майна для проживання самого наймодавця або членів його сім?ї; у разі використання майна наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням, якщо після попередження наймач попереджує використовувати житло не за призначенням. Дане положення узгоджується з з ч. ч 1, 2 ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно з п. 7.3.6 Договір може бути розірвано достроково на вимогу однієї зі сторін у разі, коли така сторона попередила іншу за один місяць. На підтвердження виконання вказаної умови позивачем долучено до матеріалів справи копію письмової вимоги про розірвання договору оренди квартири від 2019 року, копію досудової вимоги та чек, наданий АТ "Укрпошта", з якого вбачається, що [PERSON] був направлений рекомендований лист. Відповідно до п. 13 Правил надання послуг поштового зв?язку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення. Однак, суд, дослідивши надані позивачем докази, а саме роздруківки з системи відстеження поштових відправлень за трекінговими номерами № 0217585804001 та 0207202752644 та чек, виданий АТ "Укрпошта", приходить до висновку про їх недостатність для встановлення факту належного повідомлення відповідача про зміст заявлених вимог. Рекомендований лист підтверджує факт надання послуги з пересилання кореспонденції, проте не містить відомостей про зміст відправки адресату. До позовної заяви не долучено опису вкладення, який би давав змогу суду ідентифікувати зміст поштового відправлення та встановити факт відправлення відповідачу саме вимоги про розірвання договору найму (оренди) квартири від 2019 року на підставі п. 7.3.6. та позасудової вимоги про сплату заборгованості. За відсутності опису вкладення та підтвердження отримання вимоги відповідачем, доданий позивачем чек суд не розцінює як беззаперечний доказ виконання умови щодо попередження іншої наймача про розірвання договору за один місяць. Суд наголошує, що значення має не сам факт звернення позивача до оператора поштового зв?язку, а доведення до відома іншої сторони конкретного змісту вимоги у встановлений договором строк. Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б дозволили суду встановити зміст поштового відправлення та дату його отримання відповідачем, встановити момент початку перебігу передбаченого п. 7.3.6 Договору найму (оренди) квартири від 2019 року одномісячного строку не вбачається за можливе. Щодо факту несплати відповідачем за надані житлово-комунальні послуги та плати за договором оренди суд зазначає наступне. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на наявність у відповідача заборгованості по орендній платі у розмірі 13 200 доларів США по курсу НБУ на день сплати такого боргу, а також заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка складається з наступного: сплата внеску на утримання будинку у розмірі 2 471, 12 грн.; оплата постачання теплоенергії у розмірі 12 504, 80 грн.; оплата за використану електроенергію у розмірі 6 117, 84 грн.; оплата за гаряче та холодне водопостачання у розмірі 1 836, 55 грн. Відповідно до п.4.1. Договору найму (оренди) житла за користування Майном наймач вносить щомісячну плату в розмірі 1 300 (одна тисяча триста) дол. США. Згідно з п. 4.4. Договору найму (оренди) житла від 2019 року оплата комунальних послуг, якими користується наймач в Майні, здійснюється наймачем. Вказане узгоджується зі змістом ч. 3 ст. 815 ЦК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Разом з тим, факт порушення обов?язку, покладеного на відповідача п.4.1., п.4.4. Договору найму (оренди) житла від 2019 року, на який позивач посилається як на підставу позовних вимог, підлягає доказуванню на загальних засадах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд позбавлений можливості встановити наявність самого факту правопорушення з боку Відповідача, що є обов`язковою умовою для застосування наслідків у вигляді розірвання договору за п. 7.3. Наведені в позасудовій вимозі показники заборгованості відповідача не підтверджуються доказами їх фактичного нарахування за відповідні періоди, що робить неможливим встановлення судом об`єктивного розміру боргу та самого факту порушення відповідачем грошового зобов`язання. Відтак, відсутність у матеріалах справи доказів невиконання Відповідачем умов пункту 4.1 та 4.4 Договору позбавляє суд можливості встановити наявність самого факту правопорушення. За таких обставин, через відсутність доказів наявності заборгованості та підтвердженого факту несплати коштів відповідачем, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на невиконання відповідачем умов Договору найму (оренди) квартири від 2019 року, позивачем не надано, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed