Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, з метою захисту прав та інтересів малолітнього [PERSON] , [INFO] , мотивуючи позов тим, що з 02.02.2023 малолітній влаштований у її сім`ю, проживає разом з нею та займається самостійно його вихованням та утриманням. В позові зазначено, що відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2023 № 25-од, малолітній [PERSON] , [INFO] переданий в сім`ю [PERSON] на тимчасове проживання за адресою: [ADDRESS] , до вирішення питання надання статусу дитині та влаштування її до сімейних форм виховання. Батьками дитини відповідно до свідоцтва про народження дитини є батько - [PERSON] та матір - [PERSON] , яка [INFO] померла. 23.02.2022 відповідач привіз до позивачки в м. Ірпінь свого сина з проханням, щоб де-який час [PERSON] побув у неї. Ранок 24.02.2022 в Україні розпочався з вибухів та було повідомлено про військову агресію російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Не дивлячись на початок війни, відповідач не приїхав за сином. 5 березня 2022 разом зі своєю родиною та [PERSON] позивач евакуйовувалась з Ірпеня та поїхала до с. Глибочок, Чернівецької області, де пробули до 22 травня 2022. Весь цей час малолітній [PERSON] був під опікою позивача. Батько не проявляв особливої турботи про сина, не запитував про нього. А в квітні 2022 для всіх стало несподіванкою дізнатися, що [PERSON] разом зі своєю новою жінкою та її дітьми поїхав за кордон, а своєму синові навіть про це не повідомив. 22.05.2022 батько забрав [PERSON] у позивачки, та повідомив їй, що планує забрати сина до Нідерландів , де вже були влаштовані його нова жінка зі своїми дітьми. Влітку 2022 сторони між собою не спілкувались, а на початку жовтня 2022 позивачка дізналась, що малолітній [PERSON] не перебуває за кордоном, а закритий у психіатричній лікарні, в той час як батько дитини перебуває за кордоном. Батько категорично заперечував щодо відвідування дитини родичами, відмовлявся повідомити, в якій саме лікарні перебуває дитина. Після того, як позивачка нарешті дізналась, в якій саме лікарні перебуває [PERSON] , їй стало відомо, що батько терміново забрав сина з цієї лікарні нібито для продовження лікування в іншому закладі, хоча лікарі зазначили, що виписали дитину з лікарні додому під супровід батька. З листопада 2022 позивачка разом з членами своєї родини зверталась до різних органів, в тому числі письмово, про розшук малолітнього [PERSON] , але тривалий час жодної інформації про його місце знаходження відомо не було. Розшук дитини тривав майже три місяці. Лише 02.02.2023 дитину було знайдено в Центрі реабілітації наркозалежних «Батьки проти наркотиків», що знаходиться в Київській області, с. Стайки, де малолітній [PERSON] утримувався з 18.11.2022. Після вилучення дитини із Центру реабілітації наркозалежних «Батьки проти наркотиків», де дитина перебувала без жодних на те підстав, не навчалась у школі, не мала змоги спілкуватися з рідними і знайомими людьми, обмежувалась в пересуванні, [PERSON], за його згоди, було передано на тимчасове влаштування до сім`ї позивачки на підставі наказу Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в м. Києві від 02.02.2023. З цього часу по сьогодні дитиною опікується позивачка, займається його вихованням, навчанням, лікуванням, оздоровленням, самостійно утримує дитину. Відповідач у справі, достовірно будучи обізнаний про тимчасове влаштування сина до сім`ї позивачки не приймає жодної участі не лише у вихованні дитини, але й самоусунувся від утримання дитини, що лише підтверджує умисне довготривале невиконання батьком своїх батьківських обов`язків стосовно [PERSON] , [INFO] . На цій підставі позивачки просить суд позбавити гр. [PERSON] , [INFO] (батьківських прав відносно його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та стягнути з гр. [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.02.2023 по досягнення дитиною повноліття. Провадження у справі відкрито 25.09.2024, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем через представника адвоката Неупокоєву Н.К. подано відзив на позовну заяву. Сторона відповідача зазначає, що заявлені вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача є безпідставними. Представник відповідача вказує, що дитина народилась у шлюбі відповідача з [PERSON] . Відповідач повністю забезпечував родину та дитину. В дитячих садочках та школі вихователі, вчителя та батьки інших дітей постійно скаржилися на поведінку [PERSON] , зокрема зазначали, шр він знущається морально та фізично над слабшими за себе дітьми, не звертає уваги на зауваження. В присутності відповідача, [PERSON] регулярно з віку трьох років викрадав речі в магазинах. Товаришував переважно з дівчатами, при цьому протягом 2021-2022 років відповідач помітив та усвідомив, що син себе ідентифікує як їхня подруга. Відносно батька дитина поводила себе відсторонено. Мати [PERSON] померла [INFO] . Після смерті матері [PERSON] , відповідач погодився на те, щоб його бабуся знаходилася де-який час біля онука, але згодом відповідач змушений був заборонити це спілкування. 23 лютого 2022 увечері відповідач за попередньою домовленістю привіз [PERSON] до позивачки у м. Ірпінь. 24 лютого 2022 почалася війна. Приблизно за 10 днів позивачка разом з [PERSON] евакуювалася з м. Ірпінь. 20 травня 2022, завершивши невідкладні справи, відповідач забрав [PERSON] у позивачки. Після повернення дитини в Київ, відповідач помітив великі негативні зміни в поведінці та образі життя дитини, її поглядах. У липні 2022 року протягом двох тижнів відповідач разом з сином, новою дружиною та її дітьми проживали в Нідерландах у прихистку для біженців, де [PERSON] поводив себе негативно по відношенню до інших мешканців прихистку. Після численних скарг на поведінку дитини відповідач з сином повернувся в Україну, де відповідач звернувся за допомогою до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» та дитину було госпіталізовано. Щодо перебування дитини в лікарні та встановленого діагнозу відповідач посилається на виписний епікриз від 18.11.2023 року, відповідно до якого було встановлено діагноз: F64.8. Так, відповідач вказує, що його дії спрямовані на надання дитині необхідної медичної допомоги та сумлінне виконання ним своїх батьківських обов`язків. Виходячи із поведінки дитини, яка на протязі декількох років загострювалась та виходячи із виписного епікризу, у відповідача не має сумніву в тому, що його дитина має психічне захворювання та потребує лікування та особливий догляд та навчання. Вважає, що підстав для позбавлення його батьківських прав не має. Також, у відзиві відповідач вказує, що заперечує щодо стягнення аліментів, адже заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, бажає виховувати свою дитину самостійно. Представник позивачки подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що з доводами, викладеними у відзиві, позивачка не погоджується, адже вони не відповідають фактичним обставинам справи, є неправдивими, особливо в частині характеристик малолітнього [PERSON] . У відповіді на відзив позивачкою зазначено, що поки дитина була під наглядом бабусі і дідуся, хрещеної матері, інших родичів, жодних прояві неадекватності у дитини не було, [PERSON] завжди позитивно характеризувався, підстав для повної ізоляції дитини ніхто не вбачав. Усі характеристики та медична документація дитини свідчать про доброзичливість дитини, її комунікабельність, відкритість до спілкування, гарні успіхи у школі, наявність друзів, тощо. А перебування дитини разом з батьком на протязі двох тижнів (влітку 2022) призвело до необхідності влаштування дитини одразу до стаціонару психіатричної лікарні, без жодної підтримки з боку батька, що призвело до безпідставного позбавлення малолітньої дитини волі, до порушення права малолітньої дитини на вільний розвиток своєї особистості, права на навчання, на вільне спілкування, на належне виховання у сім`ї, тощо. Подальше обмеження волі дитини у Центрі реабілітації наркозалежних «Батьки проти наркотиків» без права дитини на вільне пересування, спілкування та навчання, належний медичний огляд, свідчить про умисні дії батька проти своєї дитини та злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків. Навіть той факт, що станом на сьогодні відповідач жодним чином не цікавиться долею дитини, його успіхами, станом здоров`я лише підтверджує факт ухилення від виконання батьківських обов`язків. На цій підставі позивачка просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Відповідач та його представник заперечували щодо задоволення позову, вказуючи на його безпідставність. Представники третьої особи - Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, надали суду висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2024, у відповідності до якого вважають за доцільно позбавити батьківських прав гр. [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши доводи сторін, представників третьої особи, допитавши свідків, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Встановлено, батьком и малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (копія свідоцтва про народження наявна в матеріалах справи). Матір дитини - [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 22.02.2021. Відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2023 № 25-од, малолітній [PERSON] , [INFO] переданий в сім`ю [PERSON] на тимчасове проживання за адресою: [ADDRESS] , до вирішення питання надання статусу дитині та влаштування її до сімейних форм виховання. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Враховуючи, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає в сім`ї [PERSON] , вона звернулась за захистом його прав та інтересів. В ході судового розгляду було встановлено обставини, що передували влаштуванню дитини до сім`ї [PERSON] . Позивачка стверджувала, що не заперечувалось відповідачем, що відповідач є двоюрідним братом позивачки. Тісного спілкування між ними не було, вони підтримували родині відносини, зустрічалися у спільних родичів та знайомих. В лютому 2021 [PERSON] стало відомо про раптову смерть матері [PERSON] , але про причини її смерті достеменно їй не відомо. Після смерті матері хлопчика малолітній [PERSON] фактично проживав зі своєю бабусею [PERSON] та дідусем по лінії матері до кінця грудня 2021 року, що не заперечується відповідачем, який зазначив про це у своєму відзиві. Із заяви [PERSON] , що міститься в матеріалах справи, вбачається, що після смерті її доньки (матері [PERSON] ), вона зі своїм чоловіком разом з [PERSON] та його батьком [PERSON] фактично проживали у квартирі по [ADDRESS] . В цей період батько дуже рідко з`являвся дома, а з початку грудня 2021 взагалі не ночував вдома, сином не цікавився. 28 грудня 2021 року бабуся з дідусем поїхали з Києва до себе додому, а [PERSON] залишився з батьком в м. Київ. З початку 2022 [PERSON] не мала можливості спілкуватися з онуком через заборону батька. 23.02.2022 відповідач привіз свого сина до позивачки в м. Ірпінь з проханням, щоб де-який час [PERSON] побув у неї. Відповідач пояснив їй, що не бажає, щоб син спілкувався зі своєю бабусею з боку матері, яка наразі перебуває в м. Києві, через те, що, нібито, вона на нього погано впливає. Відповідач підтверджує дану обставину, про що ним зазначено у відзиві на позов. 24.02.2022 в Україні розпочалась військова агресія російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. В перші дні Війни в Україні м. Ірпінь потрапило в окупацію. 5 березня 2022 [PERSON] разом зі своєю родиною та [PERSON] евакуйовувались з Ірпеня та поїхала до с. Глибочок, Чернівецької області, де пробула з [PERSON] до 22 травня 2022. Під час евакуації з м. Ірпінь [PERSON] , відповідач сина у [PERSON] не забрав, лише передав їй документи на дитину. Позивачка звертала увагу суду, що при передачі їй дитини батько нічого не говорив про його стан здоров`я, не надавав [PERSON] жодних рекомендацій, зокрема, щодо поведінки [PERSON] , психічних чи інших захворювань, тощо. В квітні 2022 [PERSON] дізналась, що [PERSON] разом зі своєю новою жінкою та її дітьми виїхав за кордон, ні їй, ні синові про це не повідомив. Отже, судом встановлено, що з 23.02.2022 малолітній [PERSON] був під опікою позивачки до 22.05.2022. За цей час, вони добре ладнали з дитиною, жодних скарг у неї до поведінки дитини не було. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона особисто спілкувалась у цей період з [PERSON] , вони робили різні поробки з соломи, гуляли, [PERSON] допомагав, коли його про це просили. Жодних агресивних, неадекватних дій з боку [PERSON] за цей час ніхто не бачив. Також свідок повідомила, що знає [PERSON] з народження і ніколи ані в поведінці, ані в діях [PERSON] ніхто ніколи не бачив нічого, щоб давало підстави вважати, що у дитини наявні психічні проблеми. 22.05.2022 відповідач приїхав до с. Глибочок, Чернівецької області, звідки сім`я [PERSON] поверталась до м. Ірпінь , та забрав [PERSON] , й повідомив, що планує забрати сина до Нідерландів, де вже були влаштовані його нова жінка зі своїми дітьми. В літку 2022 [PERSON] майже не виходив з позивачкою на зв`язок, тому вона була впевнена, що він разом з сином перебуває за кордоном. На початку жовтня 2022 позивачка випадково дізналась, що малолітній [PERSON] не перебуває за кордоном з батьком, а перебуває у психіатричній лікарні, в той час як батько дитини перебуває за кордоном. Як пояснила позивач, вказана інформація шокувала всіх, адже було незрозуміло, що саме могло спричинити раптове психічне захворювання у дитини. Через небажання відповідача, який перебував за кордоном, повідомити про місце знаходження дитини, яка сама перебувала на території України, позивачка та її донька [PERSON] з жовтня 2022 звертались з заявами про розшук дитини та захист її прав й інтересів, що підтверджується зверненням від 05.10.2022 [PERSON] до служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в м. Києві щодо ймовірного незаконного утримання дитини в психіатричному закладі, від 07.10.2022 заявою до ГУНП у м. Києві щодо розшуку малолітнього [PERSON] , [INFO] , від 26.01.2023 заявою [PERSON] до Шевченківського управління поліції у м. Києві щодо розшуку [PERSON] . З Акту обстеження умов проживання від 14.10.2022, складеного спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в м. Києві, було з`ясовано, що за адресою: [ADDRESS] , дитину бачили останній раз влітку 2022, станом на момент обстеження в квартирі ніхто не проживає. Судом також встановлено, що протягом вересня-жовтня 2022 розшуком дитини також займалась спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 61, учнем якої був [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із суперечливими поясненнями батька впродовж першої чверті 2022 щодо причин відсутності [PERSON] у школі та не повідомлення школі місцеперебування дитини, керівництво школи зверталось до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в м. Києві щодо вжиття заходів для встановлення дійсного місця перебування дитини.В свою чергу, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в м. Києві зверталась до Шевченківського УП ГУ НП у місті Києві щодо розшуку дитини та встановлення її місця знаходження. З матеріалів справи встановлено, що 01.09.2022 відповідач повідомив керівництво школи, що він знаходиться за кордоном та через тиждень визначиться з умовами навчання сина. 13.09.2022 відповідач повідомив класного керівника, що [PERSON] не буде продовжувати навчання в цьому закладі. 21.09.2022 на пропозицію класного керівника обрати сімейну форму навчання відповідач відреагував негативно та відмовився. 29.09.2022 класний керівник наполягала на повідомленні батьком причини невідвідування [PERSON] школи, на що батько повідомив, що з дитиною все гаразд, і документи зі школи він забере, коли у нього буде така можливість. 03.10.2022 відповідач надав пояснювальну записку, в якій повідомив, що син перебуває у спеціалізованому закладі під постійним наглядом та навчатися в СШ № 61 дитина змоги не має. 04.10.2022 батько повідомив, що у зв`язку із станом здоров`я дитина не буде продовжувати навчання в СШ № 61, і після закінчення лікування [PERSON] буде перевезено за кордон для подальшого проживання та навчання. В подальшому відповідач повідомив школу та службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в м. Киві, що [PERSON] , [INFO] , з 23.08.2022 по 18.11.2022 перебував у в КНП «Психіатрія» на стаціонарному лікуванні. З матеріалів справи вбачається, що дитина була влаштована батьком у лікарню за його самозверненням, про що зазначено у виписному епікризі з медичної карти стаціонарного хворого № 9234 (відділення № 11) (надалі -Епікриз) від 18.11.2022, у листі КНП «Психіатрія» від 10.02.2023. В листі Сектору з питань охорони здоров`я Шевченківської РДА в місті Києві від 27.02.2023 № 34-34 вказано, що дитина [PERSON] до лікаря психіатра не направлявся, інформації щодо наявного диспансерного спостереження дитини у лікаря психіатра в закладі відсутня. Твердження відповідача, що дитина влаштована в лікарню за направлення педіатра не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищевказаними доказами. Також, матеріали справи не містять доказів, які б негативно характеризували дитину та вказували б на особливості його поведінки, про які стверджував відповідач, як при самозверненні до психіатричної лікарні з дитиною, так і під час судового розгляду справи. В листі спеціалізованої школи І -ІІІ ступенів № 61 з поглибленим вивченням інформаційних технологій Шевченківського району міста Києва від 24.02.2023 № -1-17/20 вказано, що малолітній [PERSON] характеризується виключно з позитивної сторони, комунікабельній, володіє високим рівнем навчальних досягнень, дисциплінований, самостійний, спостережливий, відкритий до спілкування, спокійний, доброзичливий, жодного разу не створював конфліктних ситуацій. Після смерті матері [PERSON] в навчанні допомагали бабуся і дідусь. З характеристики [PERSON] як учня 5-Б класу сш № 61 вбачається, що під час навчання у 1-4 класах [PERSON] оволодів високим рівнем навчальних досягнень. Зарекомендував себе як дисциплінована дитина. Відвідував гуртки, охоче брав участь у загальношкільних заходах. [PERSON] спостережливий та уважний на уроках. Відкритий до спілкування з дорослими та однолітками. За період навчання [PERSON] жодного разу не мав конфліктів з однолітками та сам не створював конфліктних ситуацій. Хлопець завжди відгукувався на емоції близьких людей та друзів, співпереживав. За характером спокійний, доброзичливий, має багато друзів. З листа Сектору з питань охорони здоров`я Шевченківської РДА в місті Києві від 27.02.2023 № 34-34 щодо стану здоров`я малолітнього [PERSON] вбачається, що він щороку проходив профілактичний медичний огляд, підстав для направлення дитини до психіатра не було, до лікаря психіатра не направлявся, інформації щодо наявного диспансерного спостереження дитини у лікаря психіатра в закладі відсутня. Свідок [PERSON] , хрещена [PERSON] , повідомила, що в січні 2022 на прохання відповідача, вона забрала [PERSON] до себе, поки той був у від`їзді. У неї [PERSON] поводив себе як зазвичай, нічого дивного, агресивного, неадекватного в поведінці [PERSON] не було. [PERSON] був в хорошому настрої, вони разом робили шкільне завдання, спільно готували печиво. Зі слів хрещеної, [PERSON] завжди був веселим, позитивним хлопчиком. Батьки ніколи не скаржились на його поведінку, розмов про якісь психологічні чи психіатричні проблеми також ніколи не було. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона спілкувалась з [PERSON] під час його перебування в евакуації навесні 2022, вони робили різні поробки з соломи, гуляли, [PERSON] допомагав, коли його про це просили. Жодних агресивних, неадекватних дій з боку [PERSON] за цей час ніхто не бачив. Також свідок повідомила, що знає [PERSON] з народження і ніколи ані в поведінці, ані в діях [PERSON] ніхто ніколи не бачив нічого, щоб давало підстави вважати, що у дитини наявні психічні проблеми. Свідок [PERSON] повідомив суд, що знає [PERSON] з його народження, як дуже спокійного, доброзичливого хлопчика. Матір дуже любила [PERSON] та завжди максимально приділяла йому увагу, [PERSON] дуже любив матір. Батько фінансово забезпечував сім`ю. При сварках батьків, завжди захищав матір. [PERSON] розумний, завжди гарно вчився. Відомості, які записані в Епікризі зі слів батька, є неправдивими. Ніхто ніколи не бачив нічого з того, про що батько наговорив лікарям. Якихось підстав вважати дитину психічно хворою ніколи не було. Отже, матеріали справи не містять жодних належних та достовірних доказів, які б негативно характеризували [PERSON] , [INFO] станом на момент самозвернення відповідача до психіатричної лікарні для ізоляції дитини. Твердження відповідача стосовно поведінки сина, які вказані в Епікризі з його слів, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. При цьому суд встановив, що під час перебування дитини у психіатричному закладі, відповідач перебував за межами України, що підтверджує доводи позивачки про залишення батьком дитини у безпорадному стані без належного догляду. Також, з матеріалів справи вбачається, що 28.10.2022 КНП «Психіатрія» зверталась до відповідача з листом про необхідність забрати дитину з закладу. Відповідно до Епікризу дитина була виписана лише 18.11.2022 та передана батькові. Отже, дитина майже три тижні перебувала в спеціалізованому психіатричному закладі безпідставно. Твердження батька, що йому не відомо при лист лікарні щодо необхідності забрати дитину лише підтверджує той факт, що весь цей час відповідач не цікавився дитиною, при цьому він приховував місце знаходження дитини та не надав змоги рідним опікуватися [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, забравши дитину з психіатричного закладу 18.11.2022, в цей же день відповідач влаштував дитину до Центру реабілітації наркозалежних «Батьки проти наркотиків», що знаходиться в Київській області, с. Стайки, де малолітній перебував до 02.02.2023 та з якого він був вилучений правоохоронними органами. У період з вересня 2022 по 02.02.2023 малолітній [PERSON] , [INFO] не відвідував жоден навчальний заклад, не мав змоги спілкуватися з однолітками, родичами, не мав телефону, перебував у закладах, що обмежували його вільне пересування, спілкування. Матеріали справи не містять доказів, які б вказували, що цілодобове перебування дитини у психіатричному закладі, а згодом у Центрі реабілітації наркозалежних «Батьки проти наркотиків», було в інтересах дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2024 вбачається, що 02.02.2023 малолітнього [PERSON] , 2012 р.н. було виявлено в селищі Стайки Обухівського району Київської області в реабілітаційному центрі наркозалежних. Речі дитини знаходились в кімнаті, в якій на момент обстеження проживали дорослі люди. В кімнатах поруч перебували лежачі дорослі (в памперсах) різної статі. При влаштуванні [PERSON] до центру у дитини відібрали мобільний телефон, у зв`язку з цим дитина не мала можливості повідомити про своє місце перебування родичам. Навчальний заклад дитина не відвідувала з 01.09.2022 по 02.02.2023, був обмежений у спілкуванні з однолітками та рідними людьми, позбавлений права на належне медичне обслуговування, та як наслідок перебування у вказаному закладі з неналежними умовами малолітній набув інфекційне захворювання. Доводи відповідача про неможливість дитини відвідувати звичайну школу та необхідність її ізоляції від суспільства не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Після вилучення [PERSON] , 19.08.2012 з Центру реабілітації наркозалежних «Батьки проти наркотиків» та тимчасове влаштування дитини у сім`ю [PERSON] , де дитина перебуває з 02.02.2023 по сьогодні, встановлено, що дитина продовжила навчання у сш № 61, згодом була переведена до Ірпінського гуманітарного ліцею «Лінгвіст», відвідує додаткові гуртки, літні канікули проводить у дитячих таборах, дитина соціально активна, позитивно характеризується, ознак психічних розладів у дитини не виявлено. Так, відповідно до Консультативного висновку спеціаліста від 10.02.2023 дитячим психіатром зазначено, що під час огляду психічних розладів не виявлено. Відповідно до огляду лікаря-психіатра від 05.07.2023 на момент огляду дитина без психічних розладів. Відповідно до медичних довідок обов`язкового медичного профілактичного огляду дитини від 04.07.2022, 31.07.2023 жодних обмежень для перебування дитини в дитячому оздоровчому закладі та школі не має. При цьому, встановлено, що відповідач з 15.10.2023 постійно перебуває за межами України та станом на час розгляду справи не надав суду доказів того, що здійснює свої батьківські обов`язки стосовно [PERSON] , [INFO] , а саме спілкується з сином, приймає участь у вихованні, навчанні, лікуванні, оздоровленні сина, займається розвитком його фізичного та психічного здоров`я, утримує дитину. Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області від 18.01.2024, встановлено, що з моменту влаштування дитини до сім`ї [PERSON] (02.02.2023) батько не вживав жодних заходів щодо повернення дитини та не цікавився умовами проживання дитини. 03.02.2023 слідчим відділом Шевченківського управління поліції ГУНП у місті Києві розпочато кримінальне провадження № 12023100100000409 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, щодо ймовірного злісного ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду за своїм малолітнім сином. 05.11.2024 у кримінальному провадженні № 12023100100000409 від 03.02.2023 [PERSON] було повідомлено про підозру відповідно до якої, за вчинення протиправних дій, які полягають у злісному невиконанні батьком встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинили тяжкі наслідки, [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, а також за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України - вчинення домашнього насильства (що мало систематичний характер). В рамках вказаного досудового розслідування 22.05.2023 було проведено допит малолітнього [PERSON] , [INFO] за методикою «Зеленої кімнати». За результатами опитування дитини психологом [PERSON] було підготовлено висновок спеціаліста, відповідно до якого зазначено, що у дитини виявлено наявність секвенційної травми, яка пов`язана із діями батька, відсутності захисту з боку дружини батька, порушенням найкращих інтересів дитини під час перебування у психіатричній лікарні та наркодиспансері. Відповідно до п. 105 постанови Великої палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року, у справі № 477/2330/18 зазначено, що «Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи». У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 19 лютого 2025 року в справі № 182/3090/22, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22 та інші). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У даній справі судом встановлено обставини, які свідчать про обгрунтованість позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його сина [PERSON] , [INFO] . Адже поведінка та дії відповідача свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина. З матеріалів справи вбачається, що в 2022 році батько провів разом з сином час з 22.05.2022 по 20.07.2022, та з 18.08.2022 по 23.08.2022, після чого станом на сьогодні не приймає жодної участі в житті дитини, залишив дитину без батьківської опіки, ізолювавши дитину майже на шість місяців від нормального життя, що завдало шкоди фізичному та психологічному здоров`ю дитини. З 23.08.2022 відповідач не займається вихованням, розвитком, оздоровленням, лікуванням сина, не бере жодної участі в житті сина, не опікується та не цікавиться сином. Залишення дитини без батьківської опіки позбавило дитину на виховання в сім`ї та стало підставою для влаштування дитини до сім`ї позивачки. З 15 жовтня 2023 і протягом усього часу розгляду справи відповідач перебуває за межами Україні та достеменно знаючи, де перебуває його син, не вживав жодних дій для повернення сина. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач цікавиться дитиною, її навчанням та здоров`ям, намагається будь - яким чином брати участь у житті сина. Натомість, з 25.08.2025 відповідачем подавались заяви про відкладення розгляду справи через хворобу, проте належних та допустимих доказів станом на 16.02.2026, які б свідчили про дійсну неможливість участі відповідача під час розгляду справи не надано. Довідки про запис до лікаря чи до медичної лабораторії для здачі аналізів, які регулярно співпадають із часом судових засідань,у період з 25.08.2025 по 16.02.2026 і містять ознаки зловживання процесуальними правами, що не відповідає принципу процесуальної добросовісності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Верховний суд неодноразово зазначав, що дотримання розумних строків розгляду і вирішення справи є складовою конвенційного права людини на справедливий суд. У відповідності до приписів Конвенції про права дитини, Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надав суду висновок від 02.02.2024, у відповідності до якого вважають за доцільно позбавити батьківських прав гр. [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 р. у справі № 631/2406/15-ц зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Разом з тим, на глибоке переконання суду, обставини встановлені під час розгляду справи, заперечення відповідача щодо задоволення позову не можуть свідчити про інтерес до дитини, з огляду на відсутність будь - яких намагань під час вирішення спору, приймати участь у житті сина за наявності такої можливості та відсутності перешкод у цьому, за для переконання суду в тому, що те, що його поведінку стосовно дитини можливо змінити. Беручи до уваги вищевикладене суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог про позбавлення батьківських прав та їх задоволення. Щодо вимог Позивача про стягнення аліментів суд приходить до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991) батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України). За частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Виходячи із системного аналізу норм сімейного законодавства, що регулює аліментні зобов`язання батьків перед дітьми визначено, що проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Утримання дитини до її повноліття є особистим, індивідуальним обов`язком батька, який він не виконує. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відомо, що батько займається незалежною професійною діяльністю (є адвокатом), є працездатною особою, є власником рухомого та нерухомого майна, та має обов`язок утримувати сина до його повноліття. Стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання коштів на дитину, необхідних для її життєдіяльності, створення належних та стабільних умов для розвитку і виховання дитини. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що усі витрати на дитину з 02.02.2023 несе [PERSON] одноособово, вона забезпечує дитині належне проживання, харчування, купує одяг, здійснює медичні огляди, слідкує за фізичним станом здоров`я дитини, організовує оздоровлення дитини в дитячих таборах, сприяє у розвитку здібностей дитини, тощо. Матеріали справи містять платіжну інструкцію про перерахування [PERSON] грошових коштів на ім`я [PERSON] у розмірі 5000,00 грн. лише навесні 2022. 21.02.2023 Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в місті Києві листом повідомила представника відповідача письмово про тимчасове влаштування малолітнього [PERSON] , після вилучення його з центру реабілітації як знайденої дитини до сім`ї [PERSON] достовірно знаючи, де і ким виховується його дитина, відповідач ігнорує свій обов`язок по утриманню дитини. У зв`язку з цим, позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку (доходу) відповідача, з моменту влаштування дитини до сім`ї [PERSON] до повноліття дитини, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України. Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що 15.02.2023 між адвокатом Савицькою С.Л., та [PERSON] було укладено Договір про надання правничої допомоги № 04ц від 15.02.2025. Відповідно до умов вказаного договору адвокат зобов`язується надавати «Клієнту», яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] правничу допомогу з питань сімейних правовідносин, зокрема, представляти інтереси «Клієнта» та малолітнього [PERSON] , [INFO] , зокрема, в судах першої інстанцій та апеляційної інстанції під час вирішення справи, що стосується захисту прав та інтересів малолітнього [PERSON] , [INFO] , в тому числі, але не виключно в цивільній справі про позбавлення батьківських прав батька малолітнього [PERSON] , [INFO] . В рамках надання правничої допомоги [PERSON] у даній справі сума сплачених витрат на професійну правничу допомогу станом на 25.08.2025 становить 20000,00 (двадцять тисяч, 00) гривень, що підтверджується відповідними документами. Враховуючи складність даної справи, процесуальну поведінку сторін, суд вважає за можливе задовольнити вимогу в частині стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. та витрати на судовий збір у розмірі 1211,60 грн. Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99). На підставі викладеного та,

Outcome: approved