Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

[PERSON] подано до суду позов до [PERSON] , в якому вона просить припинити їй право спільної сумісної власності подружжя на частку автомобіля марки Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , та стягнути з [PERSON] на її користь 101272,74 грн в рахунок вартості частки автомобіля. Позов мотивований тим, що 09.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який 04.04.2023 було розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 23.09.2021, подружжя придбало автомобіль марки Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . Вказаний транспортний засіб є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними. У добровільному порядку [PERSON] не бажає вчиняти дії, направлені на розподіл майна подружжя, тому позивачка звернулася до суду з відповідним позовом. 02.07.2024 від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Фесика І.А. надійшов відзив, відповідно до якого він заперечував проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки [PERSON] не вказує за рахунок яких коштів було набуто право власності на автомобіль. Представник відповідача зазначає, що спірний автомобіль є приватною власністю [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу автомобіля марки Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , фактично є удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору дарування (а.п.58-59). 29.07.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , представник позивача - [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, у якому представник [PERSON] просив визнати договір купівлі-продажу від 23.09.2021 транспортного засобу Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору дарування вказаного транспортного засобу. Зустрічний позов мотивований тим, що на момент укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у батька позивача [PERSON] перебувало у власності два автомобілі. Один з цих автомобілів - це автомобіль марки Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , який він придбав, щоб подарувати своєму сину - [PERSON] , і позивач за зустрічним позовом ним почав користуватися ще до одруження. Користуючись спірним автомобілем, [PERSON] порушив правила дорожнього руху, але оскільки автомобіль, яким він керував був оформлений на його батька, то постанова була складена на [PERSON] . Це спонукало їх до переоформлення транспортного засобу. Для цього вони звернулися до сервісного центру, проте там їм повідомили, що договір дарування автомобіля потрібно посвідчувати у нотаріуса, а в сервісному центрі можна оформити лише договір купівлі-продажу. Крім того, як їм повідомили, то оформлення договору дарування коштувало значно дорожче, ніж оформлення договору купівлі-продажу у сервісному центрі. Тому, з метою економії часу та коштів, маючи на меті безоплатну передачу транспортного засобу, вони погодилися на запропонований варіант переоформлення автомобіля - договір купівлі-продажу. Сторони хоча і підписали вказаний договір, проте кошти за автомобіль не сплачувалися. 30.09.2024 від представника відповідачки за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічний позов, згідно з яким він заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] , мотивуючи це тим, що [PERSON] намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи. Спірний транспортний засіб придбавався за спільні кошти подружжя, зокрема [PERSON] надала позивачу за зустрічним позовом окремо 2000 доларів США власних дошлюбних заощаджень, а залишок суми було сплачено зі спільного бюджету сім`ї. Придбання автомобіля у батька було обумовлене необхідністю його використання в сім`ї та бажанням його продажу [PERSON] , оскільки у його використанні був ще один автомобіль. Також представник [PERSON] зауважив, що питання щодо визнання спірного договору купівлі-продажу удаваним у позивача за зустрічним позовом виникло лише після подачі позову про розподіл майна подружжя (а.п.92-96). 30.10.2024 від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Фесика І.А. надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої [PERSON] заперечує з приводу передання будь-яких коштів в рахунок оплати вартості спірного автомобіля [PERSON] , оскільки на момент переоформлення автомобіля у подружжя не було власних коштів для його купівлі (а.п.117-118). 31.10.2024 від відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив, відповідно до якого вони визнали позовні вимоги. Відзив мотивований тим, що у 2019 році [PERSON] придбав автомобіль марки Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , який оформив на себе, але планував подарувати сину [PERSON] . Майже відразу після покупки [PERSON] почав користуватися спірним автомобілем, проте оскільки він проживав у м.Чернігів, то автомобіль більшу частину часу перебував у [PERSON] . У вересні 2021 року [PERSON] , керуючи спірним автомобілем, порушив правила дорожнього руху, однак постанова про притягнення до відповідальності була складена на власника транспортного засобу, тобто [PERSON] . Це спонукало їх до переоформлення автомобіля. Вони звернулися до сервісного центру, де їм пояснили, що договір дарування потрібно посвідчувати у нотаріуса, а в сервісному центрі можливо оформити договір купівлі-продажу. Так, автомобіль було переоформлено на підставі договору купівлі-продажу, проте кошти за нього не сплачувалися (а.п.126-127). У судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом - адвокат Костюк О.П. підтримав позовні вимоги [PERSON] , посилаючись на обставини, викладені у позові, та категорично заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] . Наголосив, що [PERSON] намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи. Спірний транспортний засіб придбавався за спільні кошти подружжя, зокрема [PERSON] надала позивачу за зустрічним позовом окремо 2000 доларів США власних дошлюбних заощаджень. Позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову [PERSON] та підтримали позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, мотивуючи це тим, що спірний автомобіль є приватною власністю [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу автомобіля фактично є удаваним, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору дарування, а кошти за спірний автомобіль не сплачувалися. Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні визнали позовні вимоги [PERSON] та просили їх задовольнити, пояснивши, що автомобіль придбавався ними для сина, але його було переоформлено на нього через договір купівлі-продажу, а не через договір дарування, що фактично відбулося, виключно через юридичну неграмотність. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали даного провадження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09.01.2020 (а.п.8), який згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] , було розірвано 04.04.2023 (а.п.9). Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, у період з 2020 року по 2021 рік [PERSON] отримувала стабільний дохід (а.п.102-103). З копії повідомлення №31/25/6-к-42а/зЛК від 30.04.2024 вбачається, що 23.09.2021 відбулася перереєстрація транспортного засобу Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на нового власника - [PERSON] (а.п.11). Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , є [PERSON] (а.п.19). Відповідно до копії висновку №101 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 02.05.2024, середня ринкова ціна автомобіля Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , станом на 02.05.2024, складає 202545,48 грн (а.п.20-27). Враховуючи те, що рухоме майно, а саме автомобіль, придбано сторонами у період шлюбу, то воно визнається судом спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно зі ст.70 Сімейного Кодексу України частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту п.23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 9 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 9 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))». У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Як встановлено судом, сторони [PERSON] та [PERSON] з 09.09.2020 по 04.04.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі та 23.09.2021, тобто під час шлюбу, хоч і у батька [PERSON] , але купили автомобіль Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , який відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Визначаючи розмір грошової компенсації вартості частини автомобіля, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до копії висновку №101 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 02.05.2024, середня ринкова ціна автомобіля Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , станом на 02.05.2024, тобто на час подання позову, складає 202545,48 грн, тому розмір компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] складає 101272,74 грн та не був спростований відповідачем за первісним позовом. Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, то суд зазначає наступне. Необхідність перереєстрації спірного автомобіля Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , [PERSON] обґрунтовує тим, що постановою серії 1АВ №02070944 від 03.08.2021 було притягнуто [PERSON] , як власника автомобіля Renault Scenic, р.н. [NUMBER] , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП (а.п.70), хоча фактично зазначеним автомобілем керував [PERSON] . Саме тому для запобігання повторення ситуації родиною було прийнято рішення переоформити право власності на автомобіль з батька на сина. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , [PERSON] є батьком [PERSON] (а.п.76). Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Вирішуючи спір сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що встановлений законом або договором, чи іншим способом, що є ефективним та не суперечить закону. Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №707/1541/16-ц та від 6 червня 2018 року у справі №910/19473/17. При розгляді даної справи судом не було встановлено обставин, які б перешкоджали сторонами договору [PERSON] та [PERSON] укласти договір дарування, якщо б такий намір вони мали. Так, згідно з витягом із сайту Головного сервісного центру МВС у сервісних центрах МВС здійснюється перереєстрація транспортного засобу на нового власника за договором дарування (а.п.101), тому посилання позивача за зустрічним позовом на те, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений замість договору дарування з метою економії часу, оскільки для укладення договору дарування потрібно було звертатися до нотаріуса, є безпідставним. Також з витягу із сайту Головного сервісного центру МВС вбачається, що якщо транспортний засіб дарується члену сім`ї першого або другого ступеня спорідненості, то податок не сплачується, тому посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу був укладений з метою економії коштів, також є нелогічним та необґрунтованим. Крім того, суд критично ставиться до слів позивача за зустрічним позовом, що кошти за спірний автомобіль при укладенні договору купівлі-продажу не сплачувалися, оскільки [PERSON] не було надано жодного належного доказу, який би підтверджував даний факт. Таким чином, [PERSON] не доведено, що його воля була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином, не доведено наявність мети приховати інший правочин та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені нині спірним правочином. Дослідивши правову природу договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог, оскільки належними, допустимими та переконливими доказами не доведено удаваність оспорюваного правочину, що сторони [PERSON] та [PERSON] шляхом підписання договору купівлі-продажу автомобіля Renault Scenic, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , мали на меті укласти саме договір дарування. Враховуючи вищевикладене, оцінивши у сукупності всі обставини справи та надані докази, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням задоволення первісного позову повністю та сплати позивачкою 2422,40 грн судового збору, а також проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 1100,00 грн, вказаний судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки. Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивачки надано суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір про надання правничої допомоги від 26.03.2024, ордер, акт приймання - передачі наданих послуг від 13.05.2024 та квитанціі, відповідно до яких вартість наданих послуг складає 7000,00 грн. Суд з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, а також із застосуванням принципу розумності та справедливості, вважає, що вказані витрати є співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, тому дійшов висновку про те, що з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат на оплату послуг поштового зв`язку, суд зазначає наступне. Положенням ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Отже, вимога про відшкодування витрат на оплату послуг поштового зв`язку не відноситься до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а тому задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та ст. 60,61,63,69,70,71 СК України, ст.184,202,203,204,215,235,372,638,655,707 ЦК України,

Outcome: approved