Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

22.04.2025 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком і припинення стягнення аліментів, треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, в якому просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за його місцем реєстрації або проживання, припинити з дня отримання позовної заяви стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, що стягуються на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2022 року у справі №333/3696/22. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем і відповідачем було укладено шлюб, у якому [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07.12.2022 року шлюб між сторонами розірвано. 18.02.2023 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . З грудня 2024 року та по теперішній час [PERSON] не проживає разом із матір`ю, а проживає з батьком та його сім`єю (на теперішній час за адресою: [ADDRESS] ), і відповідно перебуває на утриманні позивача з частини доходів, що залишаються у нього після відрахування аліментів, які дитина з грудня не отримує, у зв`язку із зазначеними вище обставинами. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Крім того, відповідачка за станом здоров`я, про який позивачу стало відомо під час розгляду справи про стягнення аліментів, не має можливості здійснювати належний догляд та забезпечувати дитину необхідними умовами для життя, відпочинку та дозвілля. Відповідачка з 2009 року є особою з інвалідністю, 19.02.2020 року отримала статус особи з інвалідністю другої групи безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК. Через стан здоров`я відповідачка 14.10.2024 року була змушена звільнитись з роботи. На даний момент дитина відвідує змішані тижні навчання у школі, до школи її приводить батько. Позивач має постійне місце роботи та стабільний дохід, працює помічником начальника служби паливно-мастильних матеріалів секції тилу, перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 21.05.2001 року по теперішній час, за місцем роботи характеризується позитивно. У зв`язку із викладеним, позивач просить визначити місце проживання дитини з батьком та ухвалити рішення про припинення стягнення аліментів з дня отримання позовної заяви. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.04.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вказаним позовом і призначено підготовче засідання (а.с.30). 12.05.2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення постійного місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, треті особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Космічному району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, в якому позивач за зустрічним позовом просить суд визначити місце постійного проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що при розірванні шлюбу питання про місце проживання дитини не вирішувалося. З часу припинення сімейних відносин з [PERSON] , син постійно проживав з нею і суперечок з цього приводу між ними не виникало. В листопада 2024 року у неї погіршився стан здоров`я, через що вона попросила [PERSON] тимчасово забрати сина до себе. У період з 29.12.2024 року до 06.01.2025 року вона перебувала у лікарні, після виписки стан її здоров`я не покращився, тому син залишався у батька. Невдовзі з`ясувалось, що [PERSON] не хоче повертати сина до місця постійного проживання до неї за адресою: [ADDRESS] , яке надавалося їй, [PERSON] і дітям [PERSON] та [PERSON] військовою частиною [NUMBER] . [PERSON] постійного місця проживання не має. 13.01.2025 року він уклав строковий договір оренди нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла [PERSON] не має. [PERSON] не в змозі приділяти достатньо уваги дитині. Він є військовослужбовцем і діючим військовим, тому постійно, з його слів, знаходиться на службі. Вона не працює, знаходиться вдома, що відповідає інтересам дитини, яка не залишається одна під час війни. 13.05.2025 року до суду від представника [PERSON] надійшов відзив на первісний позов, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки позивачем не надано доказів доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO], з ним. Питання щодо припинення стягнення аліментів має бути вирішено в залежності від того, з ким буде визначено місце проживання дитини. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02.06.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Військову частину [NUMBER] (а.с.86). 07.07.2025 року від представника третьої особи - Військової частини [NUMBER] до суду надійшли письмові пояснення щодо предмету спору, відповідно до яких він не заперечує проти задоволення первісного позову. Військова частина [NUMBER] Національної гвардії України підтверджує обставини, які стали відомі під час судового розгляду Шевченківським районним судом міста Запоріжжя цивільної справи №336/311/24 за позовом військової частини до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про виселення без надання іншого житлового приміщення. Зокрема, під час розгляду вказаної справи, було встановлено, що неповнолітній [PERSON] з листопада 2024 року не проживає з матір`ю - [PERSON] , а за власним волевиявленням проживає з батьком - [PERSON] . Від коменданта гуртожитку військової частини неодноразово надходили рапорти щодо порушення [PERSON] громадського порядку, зловживання нею алкогольними напоями, наявності конфліктів у сім`ї, в тому числі з неповнолітнім сином - [PERSON] . За викликами [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] неодноразово прибували наряди патрульної поліції та відділення поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області. [PERSON] проходить військову службу у військовій частині з 2001 року. За цей час зарекомендував себе позитивно. На думку третьої особи, задоволення позовних вимог сприятиме якнайкращому задоволенню потреб саме неповнолітнього [PERSON] (а.с.89-90). Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07.07.2025 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов і об`єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження (а.с.104-105). 22.07.2025 року до суду від представника [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов, у якому вона просила відмовити у задоволенні зустрічного позову і зазначила, що станом на 13.07.2025 року договір оренди квартири продовжено, у зв`язку з чим посилання позивача про відсутність місця проживання не відповідає дійсності. Остаточне рішення щодо законності проживання [PERSON] у службовому житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , відсутнє. Між сином [PERSON] та матір`ю [PERSON] систематично виникали конфліктні ситуації, які вирішувалися шляхом виклику поліції (а.с.116-118). Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02.09.2025 року підготовче провадження по цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.148). Позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом, його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, проти зустрічного позову заперечували, з підстав, викладених у відзиві. Відповідачка за первісним позовом і позивачка за зустрічним позовом, її представник у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити зустрічний позов, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовити. Представник третьої особи за первісним позовом - Військової частини [NUMBER] у судовому засіданні не заперечували щодо задоволення первісного позову. Представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Космічному району як орган опіки та піклування у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення первісного позову. Представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, будучи належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, надав суду висновок щодо визначення місця проживання дитини. Суд, заслухавши пояснення позивача і відповідача, їх представників, представників третіх осіб, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про одруження, 19.07.2003 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №331 (а.с.16). Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого повторно 19.02.2025 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №1078, [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.22-24). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07.12.2022 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с.21). Згідно з висновком Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] (а.с.143-145). Допитаний у судовому засіданні 12.11.2025 року свідок [PERSON] зазначив, що він є чоловіком доньки [PERSON] і [PERSON] . Знайомий з батьками дружини з 2019 року. [PERSON] є рідним братом його дружини. Наприкінці 2024 року останній два місяці мешкав разом з ними. При цьому спілкувався і з батьком, і з матір`ю. Після почав мешкати з батьком. Допитана у судовому засіданні 12.01.2026 року свідок [PERSON] зазначила, що з [PERSON] разом працювали у лікарні. [PERSON] знає з 2009 року як чоловіка [PERSON] . У 2011 році у них народився син [PERSON] . [PERSON] і [PERSON] є гарними батьками. Після їх розлучення [PERSON] залишився проживати з матір`ю. Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні 10.02.2026 року пояснив, що до літа 2022 року його батьки мешкали разом. При цьому його вихованням займалися обидва, насилля щодо нього ніхто не застосовував, ніхто з батьків не зловживав алкогольними напоями, наркотичні засоби не вживав. Після того як батько пішов з родини, він залишився мешкати з матір`ю. Більше року вони мешкали нормально, а потім почалися невеличкі суперечки з різних ситуацій. Наприклад, з приводу безладу у його кімнаті. Наразі мешкає у батька і вважає, що проживання саме у нього є більш зручним. З матір`ю відносини налагодилися, періодично їй телефонує, приїздить у гості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150-152, 154, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 Сімейного кодексу України). Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частина третя статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частин другої і третьої статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що на час розгляду справи [PERSON] виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] і [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , необхідно відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22). Щодо позовних вимог [PERSON] про припинення стягнення аліментів, суд зазначає таке. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини. Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за первісним позовом просив припинити стягнення аліментів, у зв`язку із тим, що з грудня 2024 року дитина не проживає із відповідачкою, та перебуває на його утриманні, а тому його необхідно звільнити від обов`язку сплачувати аліменти на користь відповідачки [PERSON] з дня отримання позовної заяви. Фактично позивач за первісним позовом заявив вимогу про припинення стягнення аліментів як похідну від вимоги про визначення місця проживання дитини з ним. Однак, навіть якщо місце проживання дитини змінюється, це не автоматично тягне за собою припинення аліментів. З аналізу законодавства випливає, що для припинення стягнення аліментів, окрім того, що дитина проживає з іншим з батьків, потрібно довести, що утримання дитини здійснюється саме іншим з батьків і що раніше стягнуті аліменти не спрямовуються на потреби саме дитини. При цьому вимогу про зменшення розміру аліментів або припинення аліментів у зв`язку з тим, що одержувачка аліментів не витрачає отримані нею гроші на дитину позивач за первісним позовом не заявляв, отже ці обставини не були предметом розгляду у суді. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для припинення сплати аліментів на дитину. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного і зустрічного позовів. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed