Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

І. Позиції учасників справи Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 11 червня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , подана адвокаткою Волковою О.М., до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтований тим, що: - 08 березня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, посвідчений Бондар К.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за р. № 666 (далі також - договір); - за умовами договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність грошові кошти в сумі 694 000,00 гривень, що є еквівалентом 25 000,00 доларів США зі строком повернення до 08 червня 2021 року; - свої зобов`язання за договором [PERSON] порушила, заборгованість дотепер не погасила. З урахуванням викладеного, просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором у сумі 2 019 527,34 гривень, з яких: 694 000,00 гривень - основна сума заборгованості; 902 200,00 гривень - штрафні санкції; 423 327,34 гривень - інфляційні втрати. Стислий зміст відзиву на позовну заяву та його обґрунтування [PERSON] проти позову заперечила. 01 липня 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, поданий 25 червня 2025 року та заява про застосування позовної давності. У відзиві відповідачка акцентувала, що, право на звернення до суду виникло у позивача 08 червня 2021 року Із позовом до суду [PERSON] , звернувся 11 червня 2025 року, тобто з пропуском позовної давності. Інших заперечень проти позову відзив не містить. Стислий зміст відповіді на відзив 31 липня 2025 року представник позивача, адвокатка Волкова О.М,. подала відповідь на відзив, у якому зазначила, що позивач не пропустив позовну давність, з огляду на зупинення її перебігу на час дії воєнного стану. Стислий зміст заперечень та додаткових пояснень відповідачки 18 вересня 2025 року на електронну пошту суду від відповідачки надійшли заперечення. 28 січня 2026 року на електронну пошту суду від представника відповідачки, адвоката Коваленка Д.Л., надійшли додаткові пояснення. Заперечення і додаткові пояснення мотивовані тим, що положення матеріального закону про зупинення позовної давності на час воєнного стану втратили чинність до відкриття провадження у справі; на період карантину перебіг позовної давності не зупинявся, а продовжувався; відповідно до положень Конституції України закони, за загальним правилом, не мають зворотної дії в часі. Позиції сторін у судовому засіданні. У судове засідання позивач і його представник не з`явилися. 13 лютого 2026 року, до початку судового засідання, представник позивача подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та участі позивача. Позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. У судове засідання відповідачка та її представник не з`явилися. 13 лютого 2026 року, до початку судового засідання, представник відповідачки подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. У позові просив відмовити через пропуск позивачем позовної давності. ІІ. Процесуальні дії суду Разом з позовною заявою [PERSON] подав заяву про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на будь-яке рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON] . 17 червня 2025 року суд постановив ухвалу про повернення вказаної заяви без розгляду у зв`язку з несплатою позивачем судового збору за її подання, відсутністю пропозицій щодо зустрічного забезпечення. 23 червня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 28 липня 2025 року. З метою надання позивачеві часу для підготовки відповіді на відзив підготовче засідання, призначене на 28 липня 2025 року, суд відклав на 01 жовтня 2025 року. 01 жовтня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 03 листопада 2025 року. З метою надання відповідачці часу для надання додаткових пояснень судове засідання, призначене на 03 листопада 2025 року, суд відклав на 13 лютого 2026 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд 08 березня 2021 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали договір позики, посвідчений Бондар К.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за р. № 666 (а.с. 5). Відповідно до п. 1 договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність до підписання цього договору гроші в сумі 694 000,00 гривень, що на дату укладення цього договору складає еквівалент 25 000,00 доларів США згідно з курсом НБУ на день підписання цього договору. Факт одержання грошей готівкою підтверджується підписанням цього договору. Зазначену суму грошей Позичальник зобов`язується повернути готівкою одноразово не пізніше 08 червня 2021 року в національній валюті України в сумі, що еквівалентна 25 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики в повній сумі. Позикодавець повинен повернути Позичальнику цей договір з відміткою про одержання грошей у повній сумі. Наявність у Позичальника оригіналу цього договору з відміткою про одержання Позикодавцем усієї суми грошей, підтверджує виконання Позичальником свого обов`язку. Повернення позики має бути здійснено у місті Києві. Повернення позики та виконання цього договору буде підтверджуватись письмовою заявою позикодавця, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально (пункт 3 договору). Згідно з п. 7 договору позика вважається повернутою в момент передачі грошей у повній сумі Позикодавцю. Якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також з урахуванням неустойки у вигляді штрафу в розмірі 0,5% від суми неповернутої позики за кожен день прострочення платежу (пункт 8 договору). ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є примусове виконання обов`язку в натурі. Між сторонами у справі виникли правовідносини щодо виконання зобов`язань за договором позики. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (частини перша, друга статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язанийсплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. До таких висновків неодноразово доходив Верховний Суд. Зокрема, вони викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21862/15-ц від 16.05.2018, № 703/2718/16-ц від 19.06.2019. Інфляційні втрати розраховуються за такою формулою: сума боргу*індекс інфляції/100% - сума боргу. При цьому, відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі 910/13071/19 від 20.11.2020 розрахунок інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання здійснюється, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення. Якщо час прострочення у неповному місяці більше, ніж півмісяця (15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу. Якщо час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1 включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, натомість, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, і триває дотепер. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 903/602/24 від 02 липня 2025 року. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-IX від 14 травня 2025 року (далі - Закон № 4434-IX) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключений. Закон № 4434-IX набрав чинності 04 вересня 2025 року. Наведене дозволяє виснувати, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку був продовжений (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року - зупинений. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. V. Оцінка суду Між сторонами у справі виникли правовідносини з приводу виконання зобов`язань за договором позики грошових коштів, який посвідчений нотаріально. Пунктами 1, 2 договору передбачений обов`язок [PERSON] повернути [PERSON] позику в сумі 694 000,00 гривень до 08 червня 2021 року; зазначений обов`язок [PERSON] не виконала. Факт порушення зобов`язань з повернення позики відповідачка не оспорювала. Пунктом 8 договору передбачений обов`язок [PERSON] сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також з урахуванням неустойки у вигляді штрафу в розмірі 0,5% від суми неповернутої позики за кожен день прострочення платежу в разі прострочення повернення позики. Суд бере до уваги аргументи позивача, що право на стягнення штрафу та інфляційних втрат виникло 09 червня 2021 року. Також суд погоджується, що застосуванню в цій справі підлягає пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, за змістом якого штраф та інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання з 24 лютого 2022 року не нараховуються. За таких обставин, розрахунки штрафу та інфляційних втрат, зроблені позивачем, суд визнає обґрунтованими та арифметично правильними. Доводи відповідачки про пропуск позивачем позовної давності суд відхиляє з огляду на таке. Право на звернення до суду з цим позовом виникло у [PERSON] 09 червня 2021 року. Зазначену обставину відповідачка не оспорює. Законами № 540-IX, № 2120-ІХ, № 3450-ІХ, 4434-IX був змінений порядок обчислення позовної давності (строк звернення до суду спочатку був продовжений (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року - зупинений). До суду позивачка звернулася 11 червня 2025 року. Отже, перебіг строку звернення до суду з вимогою про стягнення боргу за договором позики, станом на день подання позову не розпочався, тому позовну давність позивач не міг пропустити апріорі. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність продовжується на строк дії такого карантину. У постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. За наслідками застосування категорія «продовження позовної давності» є ідентичною до категорії «зупинення позовної давності». Ужиття законодавцем у п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України терміну «продовження позовної давності» не свідчить про відмінність в її обчисленні порівняно із зупиненням позовної давності. Твердження відповідачки про те, що п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України втратив чинність на момент подання позову є юридично неспроможним. Закон № 4434-IX, яким указаний пункт був виключений, набрав чинності 04 вересня 2025 року, тоді як з цим позовом [PERSON] звернувся до суду 11 червня 2025 року. Статтю 58 Конституції України, на яку посилається відповідачка, суд не застосовує, адже за такого підходу зміна порядку обчислення позовної давності, викладена у п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нівелюється. VІ. Висновки суду [PERSON] пред`явив вимогу про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 2 019 527,34 гривень, з яких: 694 000,00 гривень - основна сума заборгованості; 902 200,00 гривень - штрафні санкції; 423 327,34 гривень - інфляційні втрати. На підтвердження вказаної суми заборгованості [PERSON] надав належні, допустимі, достовірні і достатні докази. Доказів погашення зазначеної заборгованості [PERSON] не надала, чим порушила права [PERSON] . З огляду на викладене, суд задовольняє позов повністю. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатила судовий збір в сумі 15 140,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ «Універсал Банк» № 6НХ2-0197-М8МВ-3В8А від 29.05.2025 (а.с. 3). Доказів понесення інших витрат сторони не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, судовий збір у сумі 15 140,00 гривень підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved