Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , мешканець [ADDRESS] , звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканки [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканки [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканця [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканця [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканця [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканця [ADDRESS] , про виселення. Позов мотивований тим, що позивач зазначив, що є власником житлового будинку, право власності набув на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.01.2025, укладеного з АТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрованого у встановленому порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент набуття ним права власності в будинку були зареєстровані та проживали відповідачі, які є членами сім`ї попереднього власника, однак після переходу права власності на будинок до позивача правових підстав для проживання не мають, добровільно не виселяються, чим створюють позивачу перешкоди в користуванні належним йому майном. Позивач вживав заходів досудового врегулювання (звернення, вимога звільнити житло), однак відповідачі вимоги проігнорували. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Берегівського районного суду від Закарпатської області від 22 грудня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, при цьому подали заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені відповідно до вимог закону. Правом на подання відзиву не скористались. Заяви про розгляд справи за відсутності чи будь-яких інших клопотань до суду не надходило. Оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про судовий розгляд і не подали відзиву, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить на до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач є власником будинку, що заходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.01.2025 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. зареєстрованого в реєстрі №23. Актом приймання-передачі нерухомого майна від 23.01.2025 року до вищенаведеного договору підтверджується передача позивачу [PERSON] , житловий будинок загальною площею 187, 7 (сто вісімдесят сім цілих сім десятих) кв. м., житловою площею 69, 8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі договору купівлі продажу №23 від 23.01.2025 року. Отже, право власності позивача на спірне нерухоме майно є належно підтвердженим, не спростованим іншими доказами та не оспореним у встановленому законом порядку. Відповідно до довідки Берегівської міської ради Закарпатської області №3028/03-17 від 15.09.2025 року та довідки Яношівського старостинського округу №486 від 11.09.2025 року встановлено, що у житловому будинку за вказаною адресою були зареєстровані відповідачі: [PERSON] (1951 р.н.), [PERSON] (1978 р.н.), [PERSON] (1949р.н.), [PERSON] (1972 р.н.), [PERSON] (1993 р.н.), [PERSON] (2001 р.н.). Судом також встановлено, що позивач звертався до відповідачів з вимогою добровільно звільнити (покинути) житло, однак відповідачі такі вимоги не виконали, продовжують проживати у будинку, чим перешкоджають власнику реалізувати належні йому правомочності володіння і користування. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, а також стаття 1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної і юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і в національному законодавстві України. Так, відповідно дост. 13 Конституції України, Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України). Захист і охорона права власності є однією з найголовніших функцій держави. Ці положення основного закону щодо охорони права власності набули розвитку і втілення вЦивільному кодексі України та Законах України. Головна мета цивільно-правового захистувідновлення порушеного права, відновлення попереднього майнового стану особи, законні права якої було порушено. За змістом статтей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житла має право використовувати його для проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб за своєю згодою. Норми житлового законодавства (зокрема ст. 150, 155 ЖК України) спрямовані на охорону права власника житла та недопущення свавільного позбавлення/обмеження його прав. Разом з тим гарантії житла не означають, що особа може проживати у приватному житлі без будь-якої правової підстави всупереч волі власника. Після переходу права власності на житло до іншої особи, члени сім`ї попереднього власника не набувають автоматичного права користування житлом нового власника, якщо між ними не існує законної підстави (договір, статус члена сім`ї нового власника, судове рішення тощо). Відповідачі не довели наявності таких підстав. Суд враховує усталену позицію Верховного Суду щодо застосування ст. 391 ЦК України у спорах про виселення осіб, які не мають правових підстав користування житлом нового власника, зокрема висновки, що власник вправі вимагати усунення перешкод у користуванні шляхом виселення осіб, які не є членами його сім`ї та не мають чинного права користування. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. Встановлені судом обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачами під час судового розгляду. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами, те, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своє власністю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкоди у користуванні майном шляхом виселення, є належно обґрунтованими, підтверджені зібраними доказами по справі, та є такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення із відповідачів на його користь витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. суд констатує наступне. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Велика Палата Верховного Суду висловила наступну правову позицію у постанові від 19 лютого 2020 р. № 14-382цс19. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка її бажає її отримати. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи. Представником позивача Мензак Ю.Ю. надано до матеріалів справи належні та допустимі докази понесення витрат позивача, а саме договір про надання правничої допомоги від 02.09.2025 року, акт здачі-приймання наданих послуг від 02.09.2025 року, розрахунок гонорару за надання правової допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 20.01.2026 року. фіскальний чек ПРРО від 20.01.2026 року. Отже, проаналізувавши опис виконаних представником позивача адвокатом Мензак Ю.Ю. та вищенаведені норми законодавства, суд вважає розмір витрат понесених позивачем, тобто у даному випадку витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 10 000 грн.. У зв`язку з наведеним, суд вважає, що відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при задоволенні позову у повному обсязі, суд стягує з відповідачів на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved