Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

30.12.2025 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 22.07.1998 року позивач придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , підтвердженням чого є відповідний нотаріально посвідчений договір купівлі продажу від 22.07.1998 року. Однак приватний нотаріус у вищевказаному договорі не зазначив перехід права власності на земельну ділянку під вищевказаним будинком. Натомість право власності на земельну ділянку розміром 0,0482 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , залишилось на [PERSON] , підтвердженням чого є державний акт на право приватної власності на землю виданий 22.02.2023 року. Про те за словами сусідів [PERSON] померла. Тому нотаріальне переоформлення права власності на вищевказану земельну ділянку неможливе. Відповідно до ч. 1, ст. 120 Земельного кодексу України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст.. 377 ЦКУ до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача, Первомайської міської ради Миколаївської області, в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку. Однак, право власності на земельну ділянку площею 0,0482 га, для обслуговування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , на підставі рішення виконкому Первомайської міської Ради народних депутатів від 16.02.1993 року за № 42, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України, ухваленій у справі за № 6-2цс15 від 11.02.2015 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного вимоги позивача є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved