Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач Криворізька міська рада звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати укладеним договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 1211000000:06:082:0001, площею 0,1059 га) між Криворізькою міською радою та [PERSON] у редакції міської ради. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про необхідність здійснення захисту порушених інтересів Криворізької міської територіальної громади в сфері земельних відносин, яка виникла внаслідок невиконання [PERSON] норм земельного законодавства стосовно використання земельної ділянки, що належить до комунальної власності, на умовах договору оренди з внесенням належної орендної плати за землю у відповідному розмірі. так, за результатами розгляду звернень заявників та наданих ними пакетів документів від 31.08.2022, позивачем було прийнято рішення № 1431 «Про поновлення (подовження) договорів оренди землі» яким вирішено, в тому числі, поновити договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:06:082:0001 площею 0,1059 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] для реконструкції нежитлової будівлі під розміщення пункту з ремонту та технічного обслуговування автомобілів з магазином непродовольчих товарів (пункт 15 додатку № 1 до рішення міської ради від 31.08.2022 № 1431). Згідно з пунктом 2 вказаного рішення органу місцевого самоврядування, заявники зобов`язані укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки (п.п. 2.1.1), зареєструвати право оренди, що підлягає державній реєстрації, відповідно до закону (п. 2.1.2). Зазначено про розміщення на спірній земельній ділянці об`єкту нерухомого майна, що належить відповідачці на праві власності. На виконання вказаного рішення міської ради, листом № 17/02-08/1099 від 12.04.2023 відповідачці було направлено підписаний проект договору з додатками для вивчення і підписання та в подальшому повторно, 27.06.2024 направлено пропозицію укласти договір оренди земельної ділянки з відповідними підписаними проектами правочину. Однак відповідачкою не вчинено дій по врегулюванню фактично існуючих земельних правовідносин та всупереч рішенню Криворізької міської ради від 31.08.2022 № 1431 та с. 144 Конституції України, не укладено з позивачем договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , що змушує позивача звернутися до суду з позовом. Тому посилаючись на обов`язок відповідачки врегулювати земельні правовідносини шляхом укладення відповідного договору оренди, позивач просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 21 травня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Паламарчук Є.П. надала суду заяву про проведення судового розгляду справи без фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] подала да суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності без фіксації судового засідання, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. В обґрунтування відзиву (а.с. 70) відповідачкою зазначено про незгоду із заявленими вимогами, оскільки після ознайомлення зі змістом запропонованого їй позивачем проектом договору оренди земельної ділянки вона звернулась до Криворізької міської ради із заявою про перегляд орендної плати, зважаючи на зміну цільового призначення об`єкта нерухомості, під розміщення та використання якого надана земельна ділянка, що по суті ч. 1 ст. 676 ЦК України є відмовою від одержаної пропозиції позивача і водночас є новою пропозицією позивачу щодо укладення договору оренди земельної ділянки, яка в порушення чинного законодавства позивачем в належний спосіб не розглянута. Вважає, що позивачем порушено порядок укладення договору оренди земельної ділянки, тобто у даному випадку звернення Криворізької міської ради до неї з позовом про визнання укладеним договору оренди в редакції позивача є передчасним у зв`язку з невиконанням положень ч. 1 ст. 676 ЦК України, тому просить відмовити у задоволенні вимог. У письмових поясненнях (а.с. 76-78) представником позивача наголошено про укладення договору оренди земельної ділянки на укладенні з відповідачкою договору оренди спірної земельної ділянки терміном до 24.07.2022 і 15.06.2022 відповідачка сама звернулась до Криворізької міської ради з повідомленням про поновлення (подовження) договору оренди, на підставі чого і було прийнято рішення Криворізької міської ради від 31.08.2022 № 1431. Звернуто увагу суду на відомості з витягу з Державного земельного кадастру від 27.03.2025 щодо земельної ділянки по [ADDRESS] , яка віднесена до категорії «землі житлової та громадської забудови» з видом цільового призначення «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», а тому позивачем і було зроблено проект договору саме з урахуванням вказаних відомостей, не спростованих відповідачкою шляхом внесення відповідних змін до державних реєстрів. При цьому розмір орендної плати за користування земельними ділянками комунальної форми власності визначається на підставі приписів Податкового кодексу України та обраховується від нормативної грошової оцінки земель міста і не залежить від волевиявлення сторін. Крім того, при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки понижувальний коефіцієнт 0,5 при будівництві або реконструкції будівель не застосовується. Тому доводи та аргументи, приведені [PERSON] в заяві про перерахунок розміру орендної плати у проекті договору оренди спірної земельної ділянки, що надійшла до позивача 13.08.2024 є такими, що суперечать прямим нормам чинного галузевого законодавства та не є новою пропозицією міській раді, згідно ч. 1 ст. 646 ЦК України, як наголошує про це відповідачка у відзиві на позов, а тому представник позивача наполягає на задоволенні вимог. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до такого висновку. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, 15 червня 2022 року відповідач [PERSON] звернулась до Криворізької міської ради із листом-повідомленням про поновлення (подовження) договору оренди землі по [ADDRESS] розміром 0,1059 га, кадастровий номер 1211000000:06:082:0001 категорії «земельна ділянка житлової та громадської забудови» з цільовим призначенням земельної ділянки «землі для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури», вид використання «реконструкція нежитлової будівлі для розміщення пункту з ремонту та техобслуговування автомобілів, магазинів, непродовольчих товарів». Право оренди у [PERSON] виникло 16.05.2011, термін дії права оренди закінчується 25.07.2022 (а.с. 12-13). На підставі в тому числі заяви відповідачки, Криворізькою міською радою 31 серпня 2022 року на ХХХ сесії VІІІ скликання винесено рішення за № 1431 щодо поновлення договорів оренди земельних ділянок особам відповідно до додатку 1 на умовах, передбачених ст. 126-1 ЗК України, відповідно до додатку № 2 на умовах, передбачених ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (а.с. 20-21). Відповідачці направлено Криворізькою міською радою проект договору оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , який повернуто нею без підписання у зв`язку з тим, що вона не має наміру використовувати будівлю за вказаним цільовим призначенням та незгодою із вартістю оренди земельної ділянки (а.с. 22-26). Між тим доказів зміни у Державному земельному кадастрі цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 1211000000:06:082:0001 площею 0,1059 га, матеріали справи не містять, відповідачкою не надано, [PERSON] повідомлено позивачем про відмову в перерахунку вартості оренди земельної ділянки за безпідставністю, про що надано письмові докази такої відповіді, а тому суд відхиляє доводи [PERSON] в цій частині. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з положеннями статей 626- 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 759 та статті 761 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначено у статті 124 ЗК України, за змістом частини 1 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями. Згідно з частиною 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону. За змістом статей 123, 124 ЗК України і статті 16 Закону України "Про оренду землі" надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Верховний Суд у постанові від 24.09.2019 у справі № 922/3129/18, змінюючи мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, визнав передчасним висновок судів попередніх інстанцій щодо правомірності позовної вимоги про зобов`язання відповідача укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, з огляду на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Водночас у зазначеній постанові Верховного Суду вказано, що як вбачається з матеріалів справи, позивач двічі звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг (претензії від 11.04.2017 № ЛВОК-2-09/705 та від 02.06.2017 № ЛВОК-2-01/967) з направленням відповідного проекту договору. Однак відповідач у відповідях на звернення позивача (листи від 18.05.2017 № 7 21/5791 та від 20.06.2017 № 271/7430) відхилив пропозиції позивача. За висновком колегії суддів, у даному випадку відповідачем не було враховано, що відповідний договір мав бути укладений між сторонами, виходячи як з умов укладеного сторонами договору оренди, які є обов`язковими для виконання в силу вимог статті 629 Цивільного кодексу України, так і з норм законодавства, з урахуванням Примірного договору або за визначеними на розсуд сторін умовами. При цьому у пункті 7.4 постанови Верховного Суду від 24.09.2019 у справі № 922/3129/18 вказано, що як встановлено судами попередніх інстанцій, на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач продовжує користуватися орендованими приміщеннями за відсутності заперечень щодо цього зі сторони орендодавця, а відтак у розумінні статті 764 Цивільного кодексу України договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, що не спростовано сторонами. Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19 щодо належного способу захисту у даній категорії справ виснував, що «оскільки у цьому випадку йдеться про ухилення органу місцевого самоврядування від фактичного виконання власного рішення, а також судового рішення, що набрало законної сили, яким Раду було зобов`язано виконати наведений обов`язок, то з урахуванням суті порушеного права та специфіки правовідносин, з яких виник спір, ефективним способом захисту права позивача набути в оренду спірну земельну ділянку є саме визнання укладеним договору оренди землі, що призведе до реального відновлення порушеного права Товариства» При цьому переддоговірний спір щодо укладення з орендарем договору оренди земельної ділянки комунальної форми власності законодавцем віднесено до категорії переддоговірних спорів, укладення яких є обов`язковим в інших випадках передбачених законом. Ухиляння сторони договору оренди від прийнятих на себе зобов`язань, визначених договором оренди на підставі типового договору, затвердженого компетентним державним органом, відповідно до вимог спеціального закону, надає право третій особі відповідно до статті 511 ЦК України вимагати такого виконання зобов`язаною особою (орендарем) в судовому порядку. Таким чином, оскільки зобов`язання відповідачки щодо укладення такого договору визначено в силу закону, нею не наведено достатніх підстав для відмови від такого укладення, суд вважає, що ухилення відповідачки [PERSON] від виконання прийнятих на себе зобов`язань укладення договору оренди земельної ділянки комунальної власності є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що не відповідає приписам статті 525 Цивільного кодексу України. Відповідно до пункту 67 постанови 26.05.2020 у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), розглядаючи спір про поновлення договору оренди землі в судовому порядку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку: «якщо орендодавець відмовляється чи ухиляється від укладення додаткової угоди до договору оренди землі, обов`язковість укладення якої передбачена частиною восьмою статті 33 Закону України «Про оренду землі", то належним способом захисту порушеного права є визнання укладеною додаткової угоди з викладенням її змісту». У даній справі за змістом прохальної частини позовної заяви, позивач Криворізька міська рада просить зобов`язати відповідача укласти договір оренди земельної ділянки у певній редакції, наведеній ним у тексті прохальної частини тексту позовної заяви, тобто шляхом укладення договору за рішенням суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду 18 вересня 2020 року у справі № 916/1423/18 виснував, що «визначення позивачем предмета спору "про зобов`язання відповідача укласти договір у певній редакції" є письмовим волевиявленням позивача щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом укладення такого договору за рішенням суду про укладення договору відповідно до статті 187 ГК України. Звернення до суду з вимогою про визнання договору укладеним у наданій позивачем редакції перебуває в межах способу захисту "про встановлення господарських правовідносин" відповідно до абзацу 11 частини другої статті 20 та статті 187 ГК України та не вимагає застосування інших способів захисту судом, зокрема, й за ініціативою суду в порядку, визначеному частиною другою статті 5 ГПК України. Відтак, вимогу позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, та відповідає способам захисту, визначеним статтею 20 ГК України. За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд,

Outcome: approved