Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

13.01.2026 до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі ухвали Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.12.2025 за підсудністю надійшли матеріали позовної заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, подана до суду представником позивача адвокатом Тимошенком Д.В. У своїй заяві позивач просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 30.01.2016 відділом реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №06. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.01.2016 року, [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) уклали шлюб, який був зареєстрований 30.01.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, про що складено відповідний актовий запис № 06. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Стосунки між подружжям розладились. Подружнє життя не склалось через несумісність характерів, різні погляди щодо життя та життєвих цінностей, відсутність любові один до одного. Зазначені розбіжності призвели до втрати почуття любові, взаєморозуміння, взаємоповаги та довіри один до одного, внаслідок чого виникли постійні сварки між подружжям та неможливість подальшого продовження шлюбних відносин. Фактично шлюбні відносини припинилися. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Сторони будують своє життя окремо та самостійно, примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе з підстав викладених вище. Подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам кожного із сторін та інтересам дитини. Можливості примирення сторін позивач не вбачає, тому вважає за необхідне розірвати шлюб без надання сторонам строку на примирення. Позивач [PERSON] остаточно вважає збереження сім`ї неможливим. оскільки між подружжям втрачено фізичні та духовні зв`язки, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити його інтересам. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, 13.01.2026 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О. Ухвалою суду від 19.01.2026 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання на 08:30 год 17.02.2026. У судове засідання 17.02.2026 сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, у позовній заяві викладено клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.5). Представник позивача - адвоката Тимошенко Д.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, у позовній заяві викладено клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.5). Відповідачка у судове засідання не з`явилася, 17.02.2026 подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, після розірвання шлюбу просила залишити ї' шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.39). Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних письмових доказів у матеріалах справи. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 30.01.2016 перебувають у шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 06, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.01.2016 (а.с.18). Від даного шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.08.2016 (а.с.15), та малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.11.2018 (а.с.16). Фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться. Спір між сторонами виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 104 СК України визначено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, тобто є передбачені ст. 112 СК України підстави для розірвання шлюбу. Таким чином, визнання позову відповідачем слід прийняти. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, так як сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Скориставшись правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу, яке встановлене ст. 113 СК України, відповідачка вирішила залишити шлюбне прізвище - « [PERSON] ». Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією № SD2Q-E6RL-326E від 09.12.2025 (а.с.1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.20). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 7 Закону Україна «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь позивача підлягає поверненню 50% сплаченого ним судового збору, що становить 605,60 грн. (1211,20 х 50% = 605,60). Інші 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 605,60 грн, підлягають стягненню на його користь з відповідача. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved