Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 29 січня 2016 року позивач [PERSON] отримала від відповідача в кредит грошові кошти в розмірі 30728,20 грн. У 2020 році АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 31584,03 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 11746,47 грн. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з тим, що суду не були надані докази тому, що під час підписання [PERSON] . Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку між сторонами були досягнуті усі істотні умови кредитного договору і [PERSON] була з ними ознайомлена і надала згоду на укладення кредитного договору саме на таких умовах. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 11746,47 грн. не були задоволені з тих підстав, що умови щодо нарахування і погашення відсотків в Анкеті-заяві не відображені, факт ознайомлення з ними суду не підтверджений. Щодо фактично отриманих від АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 30728,20 грн., то [PERSON] на картку були внесені грошові кошти для погашення заборгованості в загальному розмірі 49810,64 грн., тобто [PERSON] повністю погасила отримані від АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти. Вказаний факт підтверджується копією судового рішення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» було залишено без задоволення, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року залишено без змін. Таким чином, [PERSON] повністю погасила отримані від АТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти і на даний час не є боржником за вказаним кредитним договором. На підставі договору SAMDNWFC000132735134 від 20 серпня 2025 року позивачу в АТ КБ «Приватбанк» було відкрито картковий рахунок [NUMBER] і позивач отримала картку для виплат № [NUMBER] . Вказаний факт підтверджується копією виписки по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк». 23 серпня 2025 року позивач перерахувала на вказаний рахунок грошові кошти в розмірі 17000,00 грн. Однак вказані належні позивачу грошові кошти в розмірі 17000,00 грн. відповідачем АТ КБ «Приватбанк» зняті з рахунку позивача і зараховані на користь АТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2016 року. Як вбачається з виписок по картці/рахунку, а також з довідки АТ КБ «Приватбанк» на підставі вказаного кредитного договору від 29 січня 2016 року позивачу [PERSON] було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] від 12 вересня 2016 року терміном дії до березня 2018 року; № [NUMBER] від 19 березня 2018 року терміном дії до січня 2022 року. Згідно виписок по картці/рахунку начебто у позивача до моменту внесення нею на власний рахунок грошових коштів в розмірі 17000,00 грн. існувала заборгованість в розмірі за кредитним договором від 29 січня 2016 року в розмірі 40430,50 грн., а після перерахування нею суми 17000,00 грн., яка була зарахована на користь відповідача в рахунок боргу, залишилася заборгованість в розмірі 23430,50 грн. Тобто, незважаючи на судове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року, і згідно якого було встановлено, що [PERSON] повністю погасила заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2016 року, відповідач АТ КБ «Приватбанк» неправомірно продовжує вважати її боржником і протиправно продовжує нараховувати їй заборгованість. На запитання позивача на якій підставі її незаконно позбавили належних їй грошових коштів в сумі 17000,00 грн. представник АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що нею борг не погашено, не дивлячись на наявність вказаних судових рішень. Вважає, що вказані грошові кошти були набуті безпідставно, у зв`язку з чим на підставі ст.1212 ЦК України просить суд стягнути з відповідача на користь позивача ці грошові кошти, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що в ході збору необхідних відомостей було з`ясовано, що позивач [PERSON] дійсно не має заборгованості за договором від 29 січня 2016 року та відповідно для позивача відсутні будь-які перешкоди для здійснення захисту своїх прав. У випадку оскарження позивачем фінансово-майнової процедури щодо перерахування грошових коштів в розмірі 17000,00 грн. в судовому порядку, банк буде змушений здійснити перерахунок заборгованості позивача із наступним захистом вже власних прав та інтересів, зокрема у судовому порядку. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Також вважає, що витрати на професійну правничу допомогу є недоведеними і просить відмовити у їх стягненні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і зазначила, що заборгованість за кредитним договором нею була сплачена. З приводу перерахованих нею грошових коштів в сумі 17000,00 грн. на банківський рахунок і їх незаконного перерахування в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором вона зверталася у відділення банку у м.Синельникове, однак їй було повідомлено, що існує заборгованість за кредитним договором і вказані грошові кошти пішли на її погашення. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Також зазначив, що заборгованість за кредитним договором позивачем повністю погашена, про що можливо отримати довідку в банку. Суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29 січня 2016 року позивач отримала від відповідача в кредит грошові кошти в розмірі 30728,20 грн. В подальшому АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 31584,03 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 11746,47 грн. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками було відмовлено у зв`язку з недоведеністю, а щодо стягнення фактично отриманих від АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 30728,20 грн. відмовлено у зв`язку з повним погашенням отриманих коштів. Вказаний факт підтверджується копією судового рішення від 14 червня 2022 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» було залишено без задоволення, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року залишено без змін, про що свідчить копія вказаного судового рішення. Таким чином, судом встановлено, що позивачем [PERSON] не має жодної заборгованості перед відповідачем за вказаним кредитним договором. На підставі договору SAMDNWFC000132735134 від 20 серпня 2025 року позивачу в АТ КБ «Приватбанк» було відкрито картковий рахунок [NUMBER] і позивач отримала картку для виплат № [NUMBER] . Вказаний факт підтверджується копією виписки по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк». 23 серпня 2025 року позивач перерахувала на вказаний рахунок грошові кошти в розмірі 17000,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції. Як вбачається з виписок по картці/рахунку, а також з довідки АТ КБ «Приватбанк» на підставі вказаного кредитного договору від 29 січня 2016 року позивачу [PERSON] було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] від 12 вересня 2016 року терміном дії до березня 2018 року; № [NUMBER] від 19 березня 2018 року терміном дії до січня 2022 року. Згідно виписок по картці/рахунку у позивача до моменту внесення нею на власний рахунок грошових коштів в розмірі 17000,00 грн. існувала заборгованість в розмірі за кредитним договором від 29 січня 2016 року в розмірі 40430,50 грн., а після перерахування нею суми 17000,00 грн., яка була зарахована на користь відповідача в рахунок боргу, залишилася заборгованість в розмірі 23430,50 грн. Однак вказані належні позивачу грошові кошти в розмірі 17000,00 грн. відповідачем АТ КБ «Приватбанк» зняті з рахунку позивача і зараховані на користь АТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2016 року. В той же час, згідно рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року, позивач [PERSON] повністю погасила заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Крім того, згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17). Отже для виникнення зобов`язання, передбаченогост.1212 ЦК України важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у Постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 року у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17). Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі № 910/16334/19. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17 зроблено висновок, про те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі №628/1203/19 також зазначено, що ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 12121214 ЦК України). Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Враховуючи, що судовими рішеннями у 2022 році було встановлено факт відсутності у позивача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2016 року, подальші дії відповідача про перерахування внесених позивачем на картковий рахунок грошових коштів в розмірі 17000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором є неправомірними і вказані грошові кошти отримані відповідачем безпідставно. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Що стосується понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги, суд зазначає наступне. Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача, до 7500,00 грн., що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Outcome: approved