Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

12 лютого 2026 року до Машівського районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] , через представника Шевченко Л.О , з заявою про встановлення факту смерті свого діда, [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Спорне Артемівського району Донецької області, який помер [INFO] в селищі Мезинівське Володимирської області російської федерації. В обґрунтування заяви вказав, що його дід мав онкологічне захворювання, у 2022 році виїхав до рф, де проходив лікування та помер [INFO] в селищі Мезинівське Гусь-Хрустального району Володимирської області РФ, що підтверджується актовим записом про смерть №170249330000200951000 від 07.10.2024 року, зробленого 93300002 Відділом запису актів цивільного стану адміністрації муніципальної освіти міста Гусь-Хрустальний Володимирської області. Також заявник вказує, що він позбавлений можливості отримати оригінал чи дублікат свідоцтва про смерть свого діда на території держави-агресора, через те, що факт його смерті відбувся на території російської федерації після початку повномасштабного вторгнення рф та розриву дипломатичних відносин. Встановлення факту смерті заявнику необхідне для державної реєстрації смерті та реалізації його права на спадщину. 13.02.2026 ухвалою Машівського районного суду Полтавської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цією заявою за правилами окремого провадження (а.с. 22). У судове засідання 19.02.2026 представник позивача не з`явився, про час, дату та місце розгляду повідомлений належним чином шляхом направлення тексту судової повістки до електронного кабінету (а.с.27). 17.02.2026 представник заявника, адвокат Шевченко Л.О., звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність. (а.с.32). В судовому засіданні 19.02.2026 заявник [PERSON] відмовився від клопотання свого представника про витребування інформації щодо документування [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Спорне Артемівського району Донецької області РНОКПП [NUMBER] паспортом громадянина України або іншим паспортним документом, у разі наявності такої інформації витребувати належним чином засвідчену копію заяви про видачу паспорта (форми №1) та копію паспорта, припинення громадянства України [PERSON] шляхом виходу з громадянства України, втрати громадянства України чи підставами передбаченими міжнародними договорами України. Також в судовому засіданні 19.02.2026 заявник підтримав вимоги своєї заяви про встановлення факту смерті, з підстав викладених в заяві та пояснив, що його дід, [PERSON] , [INFO] , який проживав в м. Сіверську, в 2022 році (точного часу він не знає) через онкологічне захворюванням виїхав на лікування на територію рф, де [INFO] помер. Отримати оригінал свідоцтва про смерть діда у заявника можливості нема. Заявник має наміри оформити свої спадкові права після смерті діда, у зв`язку з чим звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті свого діда, [PERSON] . Зазначив, що спроб отримати копію свідоцтва про смерть [PERSON] через поштові відділення, а також будь-яких дій щодо звернення до органів реєстрації актів цивільного стану щодо оформлення свідоцтва про смерть діда на території України, а також звернень до нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав, він не вчиняв. Заінтересована особа Карлівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання 19.02.2026 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення тексту судової повістки до електронного кабінету (а.с. 28). 19.02.2026 на електронну адресу Машівського районного суду Полтавської області надійшла заява представника заінтересованої особи, в якій вона просить розгляд справи проводити без участі представника, у вирішенні питання покладається на думку суду. (а.с.36) Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та надавши їм належну оцінку, судом установлено наступне. Із фотокопії паспорта громадянина України слідує, що місце народження [PERSON] вказано с.Спорне Артемівського району Донецької області, дата народження - [INFO] , місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 13). Відповідно до фотокопії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом ЗАГС адміністрації муніципальної освіти міста Гусь-Хрустальний Володимирівської області, [PERSON] , громадянин російської федерації, який народився [INFO] у Донецькій областіАртемівського районус.Спорне помер [INFO] , місце смерті російська федерація Володимирська область Гусь-Хрустальний район селище Мезинівське (а. с. 18 ). Із відповіді Карлівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.02.2026 року № 70/22.12-27 слідує, що актовий запис про смерть [PERSON] [INFO] , відсутній (а.с.35) Матеріали справи містять фотокопії місця поховання особи, мовою оригінала «[PERSON], [INFO]-[INFO]» (а.с.19) Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Згідно з частинами першою та другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема пункт 8 - смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18). У даній справі заявник просить встановити факт смерті [PERSON] на території російської федерації, оскільки заявник не має ні оригіналу, ні дублікату свідоцтва про смерть свого діда, при цьому позбавлений фізичної можливості як на отримання дубліката свідоцтва про смерть на території держави-агресора так і на апостилювання цього документами відповідними органами рф з тих підстав що факт смерті відбувся на території російської федерації після початку повномасштабного вторгнення та розриву дипломатичних відносин. Вказує, що внаслідок збройної агресії рф проти України та з урахуванням розриву дипломатичних відносин заявник позбавлений отримати спадщину після свого померлого діда, оскільки відсутня реєстрація смерті спадкодавця в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. У частинах третій - четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає випадки звернення до суду, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого орган державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) може видати свідоцтво про смерть, а саме: - встановлення факту смерті особи в певний час - у разі неможливості реєстрації органом ДРАЦС факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку чи надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Судом установлено, що [PERSON] помер [INFO] в селищі Мезинівське Гусь-Хрустального району Володимирської області російської федерації. Як вбачається з фотокопії документа, що міститься в матеріалах справи, свідоцтво про смерть [PERSON] видано уповноваженим органом російської федерації. (а.с.18) Отже, факт смерті [PERSON] підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданим компетентними органами відповідно до законодавства іноземної держави, на території якої настала смерть, а відтак відсутня необхідність у повторному встановленні факту смерті [PERSON] . Таким чином суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту смерті [PERSON] у судовому порядку оскільки смерть [PERSON] вже підтверджена відповідним свідоцтвом про смерть. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23, від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24, від 02 липня 2025 року у справі № 186/227/24, від 15.07.2025 у справі № 307/3991/23. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що факт вказівки у свідоцтві про смерть виданого органом російської федерації, що [PERSON] є громадянином російської федерації не є перешкодою в ідентифікації померлого, оскільки вказаним свідоцтвом засвідчено смерть [PERSON] , [INFO] , який народився в с.Спорне Артемівського району Донецької областіі цих відомостей цілком достатньо для встановлення особи померлого. Вказана позиція відповідає висновку ВС, що висловлена постанові від 15.07.2025 у справі № 307/3991/23. Щодо про припинення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією суд вказує таке. Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами-членами СНД (зокрема, Україною і російською федерацією) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Разом із тим 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Відповідно до цього Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь. Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення. Разом з тим з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі. Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Заявник вказує, що позбавлений можливості отримати оригінал чи дублікат свідоцтва про смерть діда на території держави-агресора оскільки факт смерті відбувся після повномасштабного вторгнення та розриву дипломатичних відносин та зазначає, що свідоцтво про смерть діда знаходиться у співмешканки діда, яка проживає у російській федерації, нею ж заявнику повідомлено про смерть діда та за допомогою менеджера направлено фотографії свідоцтва про смерть та могили діда. Разом з цим, заявником не надано жодних доказів неможливості отримання поштової кореспонденції, зокрема відмови Укрпошти, Нової Пошти чи інші міжнародні кур`єрські служби, а також через приватних перевізників, які б свідчили про намагання заявника вирішити дане питання. Крім того, заявником зазначено, що встановлення факту смерті діда йому необхідне для прийняття спадщини, що розташоване на території України. Відповідно до ст. 1216. Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Між тим, заявником не надано жодних доказів, що він має право на спадщину після померлого [PERSON] , а також те, що він звертався до нотаріуса з питання прийняття спадщини, але у нього виникли перешкоди, що стало передумовою звернення до суду. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 1 статті 76, частина 1 статті 77 та статті 80 ЦПК України). Суд бере до уваги, що факт смерті [PERSON] підтверджено свідоцтвом іноземної держави, також те, що наявність перешкод у отриманні оригіналу чи дублікату цього документу не може бути єдиною підставою для судового встановлення факту смерті, крім того враховує, що заявником не доведено обставини, що свідчать про неможливість отримання оригіналу свідоцтва про смерть чи завіреної його копії, а також недоведеність заявником належними та допустимими доказами обставини, в чому саме підлягають перешкоди для здійснення заявником немайнових та майнових справ, зокрема права на спадщину. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що спір щодо спадкового майна може бути вирішений у порядку позовного провадження. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed