Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Основні процесуальні рішення та дії. 14.06.2023 [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , у якому просив визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] та на частину земельної ділянки із кадастровим номером 1223284500:02:052:0051, в порядку спадкування після дружини [PERSON] . Для розгляду справи визначено головуючу суддю Кудрявцеву Т.О., яка ухвалою від 15.06.2023 відкрила загальне позовне провадження. 29.09.2023 [PERSON] подала зустрічний позов у якому просила встановити факт постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її дочки [PERSON] та [PERSON] з 01.12.2015 по 01.09.2017 та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію за частину спільного сумісного майна - автомобіля «Citroen C-Elysse». Ухвалами суду від 16.01.2024 до участі у справі в якості співвідповідача за первинним позовом залучено [PERSON] , прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] . 30.01.2024 [PERSON] подав відзив на зустрічний позов [PERSON] . 13.03.2024 [PERSON] подано зустрічний позов, у якому він просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] , як на частину спільного майна подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ). Ухвалою від 19.02.2025 прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] . У зв`язку із звільненням головуючої судді, 24.07.2025 для розгляду справи визначено головуючого суддю Цитульського В.І., який ухвалою від 29.06.2025 прийняв справу до свого провадження. Протокольною ухвалою від 02.12.2025 закрито підготовче провадження. 12.02.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого відкладено на 19.02.2026. Узагальнені доводи учасників. Первинний позов [PERSON] мотивований тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Спадкоємцями за законом до її майна є він та матір [PERSON] . Проте остання відмовляється надати правовстановлюючі документи на спадкове майно (квартира [ADDRESS] та земельна ділянка із кадастровим номером 1223284500:02:052:0051). Відтак він вимушений звернутися до суду за захистом свого права власності на частину спадкового майна. Зустрічний позов [PERSON] мотивовано тим, що її донька [PERSON] та [PERSON] постійного проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.12.2015 по 01.09.2017, після цього зареєстрували шлюб. У квітні 2017 року вони спільно та за спільні кошти придбали автомобіль «Citroen C-Elysse». Відтак такий автомобіль був спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відповідно його частина увійшла до складу спадщини після останньої. Оскільки автомобіль зареєстрований за [PERSON] та перебуває у його володінні, [PERSON] просить стягнути із [PERSON] частину ринкової вартості автомобіля. Заперечуючи проти цього позову [PERSON] зазначає, що автомобіль «Citroen C-Elysse» придбаний ним самостійно. В період з 01.12.2015 по 01.09.2017 він не проживав із [PERSON] однією сім`єю. Зустрічний позов [PERSON] мотивовано тим, що він перебував у шлюбі із [PERSON] з 16.02.2001 по 18.03.2005. Квартира [ADDRESS] набута 18.03.2003 за спільні кошти подружжя, відтак є спільним майном подружжя і йому належить право на її частину. В судовому засідання представники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] навели пояснення, аналогічні поданим ними заявам по суті справи. Представник [PERSON] зазначила про пропуск [PERSON] строку позовної давності. Обставини, встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про одруження, про розірвання шлюбу та витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.02.2001 до 18.03.2005. Відповідно до свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02.09.2017. Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (про народження та про шлюб) [PERSON] (змінила прізвище із « [PERSON] ») є матір`ю [PERSON] . Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором купівлі продажу від 18.12.2003 підтверджується факт належності [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . Вартість квартири згідно звіту оцінювача становить 1 562 290 грн. Також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності від 14.10.2013 підтверджується факт належності [PERSON] на праві власності земельної ділянки із кадастром номером 1223284500:02:052:0051, площею 0,25 га по [ADDRESS] . Вартість ділянки згідно звіту оцінювача становить 262 736 грн, земельна ділянка передана у власність рішенням Новостепанівської сільської ради 07.07.2011. Із відповіді ТСЦ МВС №1242 вбачається, що право власності на автомобіль «Citroen C-Elysee», 2016 року випуску, зареєстровано за [PERSON] з 08.04.2017. [PERSON] подала фотознімки вказаного автомобіля на тимчасовій реєстрації, біля якого, з її слів, стоять окремо [PERSON] та [PERSON] . Також додано довідку Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ згідно якої [PERSON] працювала там на посаді професора кафедри. Згідно висновку судового експерта товарознавця від 01.09.2023 середньо ринкова вартість автомобіля «Citroen C-Elysee», 2016 року випуску становить 261 398,20 грн. Згідно інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків доходи [PERSON] за період грудень 2015 року вересень 2017 року становили в середньому 6 тис грн за квартал, [PERSON] 116 101,23 грн за 4 квартал 2015 року, 167 441,73 грн за 2016 рік, 120 429,03 грн за 3 квартали 2017 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини 20.04.2022, [PERSON] 19.09.2022. 05.10.2022 до нотаріуса звернувся [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частину спільного із [PERSON] майна подружжя (квартира [ADDRESS] ). [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу заяви у яких просили відмовити [PERSON] у видачу свідоцтва про право власності на частку спільного майна подружжя. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є.Є. від 20.04.2023 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. Свідок [PERSON] повідомила, що спірну квартиру куплено подружжям [PERSON] та [PERSON] . Стосунки [PERSON] та [PERSON] почалися у 2015 році, в 2016 році вони почали спільно проживати, спільно купили автомобіль. Свідок [PERSON] повідомила, що спірну квартиру куплено подружжям [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати у 2015 році, спочатку [PERSON] приїжджав на автомобілі «Славута», а в 2017 році [PERSON] та [PERSON] купили новий автомобіль. Свідок [PERSON] зазначила, що новий чоловік у [PERSON] з`явився у 2016 році, спочатку приїжджав рідко, а спільне проживання почалося після одруження, осінню 2017 року. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] проживав окремо від [PERSON] та переїхав до неї осінню 2017 року. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] та [PERSON] почали разом проживати після їхнього одруження. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Відповідно до частин першої, другої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду від 28.01.2026 у справі №504/563/23, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами. Аналогічні правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №154/2386/17. У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч.2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). Висновки суду. Квартири [ADDRESS] куплена та формена на [PERSON] 18.12.2003, під час перебування останньої у шлюбі із [PERSON] . Відтак презюмується, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Такої презумпції в межах даної справи не спростовано, заперечень щодо рівності часток у спільному майні не наведено. Відтак позов [PERSON] про визнання за ним права власності на частину такої квартири, підлягає до задоволення повністю. Доводи представника [PERSON] про пропуск [PERSON] строку позовної давності є хибними. Зокрема, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 18.03.2005 остання залишилася проживати у спільній квартирі, дій щодо відчуження квартири не вчиняла. Доводів про те, що [PERSON] заперечувалося право власності [PERSON] на частину квартири, чинилися перешкоди у здійсненні правомочностей власника не наведено. Відтак відсутні підстави вважати про порушення прав [PERSON] на квартиру до подання у 2022 році заяв [PERSON] та [PERSON] із запереченнями про видачу йому свідоцтва про право власності на частку спільного майна подружжя. Тобто позов [PERSON] який поданий 13.03.2024, поданий в межах трьох річного строку позовної давності. Спадкоємцями майна [PERSON] є її мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] . До спадкового майна увійшла частина квартири [ADDRESS] та земельна ділянка із кадастровим номером 1223284500:02:052:0051. Оскільки [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, його позов підлягає задоволенню в частині визнання права власності на частину квартири та частину земельної ділянки. При цьому належним відповідачем за таким позовом є [PERSON] , яка не надала правовстановлюючі документи нотаріусу. Вимоги [PERSON] щодо автомобіля не підлягають до задоволення. Так, фотознімки [PERSON] та [PERSON] на фоні автомобіля, розмір їхніх доходів не свідчать про їхнє спільне проживання однією сім`єю та спільне придбання майна. Показання свідків щодо факту їхнього спільного проживання у 2015-2016 роках є суперечливі. Об`єктивних та беззаперечних доказів на підтвердження факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , факту придбання автомобіля за їхні спільні кошти, не надано. Розподіл судових витрат. При зверненні до суду [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 13 420 грн. Останнім заявлено до розподілу 2 100 грн за підготовку технічного паспорту, 2 300 грн за підготовку звіту про оцінку та 2 200 грн за експертну грошову оцінку. При зверненні до суду [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 7 811,45 грн. При зверненні до суду [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 2 380,60 грн. Враховуючи результат вирішення спору, судовий збір слід покласти на сторони, пропорційно задоволеним вимогам та виходячи із вартості присудженого їм майна. У відшкодуванні інших витрат [PERSON] слід відмовити, оскільки такі витрати недоведені. З огляду на наведене суд,

Outcome: dismissed