Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

22.09.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» в особі представника Савченко Тетяни Олексіївни звернулося до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути заборгованість за Кредитним договором № 29.12.2020-100003379 від 29.12.2020 в розмірі 19 040,00 грн., 2 422,40 грн. судового збору та 6 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Бораковського В.М. від 23.09.2025 року справу було передано за підсудністю на розгляд Сколівського районного суду Львівської області. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 20.10.2025 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України. Розгляд справи відбувся 17.02.2026 року без учасників справи. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. Між ТОВ "Споживчий Центр" та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (далі за текстом -«Фактор», «Позивач») укладено Договір факторингу № СЦ-091024-14 від 09.10.2024 (далі за текстом «Договір факторингу»). Відповідно до п.п.2.3,2.4,2.5. Договору факторингу, за цим договором Клiєнт вiдступає Право вимоги до Боржника за Кредитним договором Факторовi, внаслiдок чого Клiєнт передає, а Фактор одержує право вимагати вiд Боржника належного виконання вcix зобов`язань за Кредитним договором. Клiєнт вiдповiдає перед Фактором за дiйснiсть грошових вимог, право яких вiдступається Факторовi за цим Договором, але не вiдповiдає за невиконання або неналежне виконання вимоги Боржником. Сторони домовились, що Право вимоги за Кредитним договором вважається відступленим Клiєнтом Факторовi з моменту пiдписання Сторонами вiдповiдного Актy приймання-передачi Перелiку (Додаток 1). Пiсля пiдписання Актy приймання-передачi Перелiку до Фактора переходять вci права та обов`язки Клiєнта, як сторони, якi виникли на пiдставi Кредитного договору в обсязi i на умовах, що iснують на момент укладення цього Договору. На виконання умов зазначеного договору укладено реєстр №1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №29.12.2020- 100003379 від 29.12.2020, на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших, передбачених договором платежів, боржником за яким являється [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] (далі за текстом - «Відповідач», «Боржник», «Позичальник»). В свою чергу Позивачем на адресу Відповідача направлено Повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № СЦ-091024-14 від «09» жовтня 2024 року, а також вимога про сплату заборгованості від 09.10.2024. Отже, станом на дату подання даної позовної заяви Позивач є єдиним та належним кредитором за кредитним договором № 29.12.2020-100003379 від 29.12.2020 року, укладеним між ТОВ "Споживчий Центр" та [PERSON] . Що стосується суті позовних вимог, то позивачем зазначено наступне. Між ТОВ "Споживчий Центр", правонаступником якого є ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР», та [PERSON] 29.12.2020 року було укладено Кредитний договір № 29.12.2020-100003379 (далі за текстом «Договір»). Відповідно до умов Договору Позичальнику було надано кредит у розмірі 7 000 грн., що підтверджується довідкою субконто (виписка) з первинним строком користування 14 календарних днів з дати надання. Сума Кредиту становила 7 000 грн. 00 коп., а проценти у розмірі 1 960 грн. 00 коп. сплачуються до 11.01.2021 року. Пролонгація строку користування Кредитом здійснюється Позичальником шляхом сплати ним Процентів за весь попередній строк користування Кредитом, що надає право Позичальнику повернути Кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою Процентів за цей пролонгований строк. Пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати Процентів, вказаних в цьому абзаці. Кількість пролонгацій не обмежена, однак, право на пролонгацію втрачається, якщо в результаті пролонгації загальна сума Процентів за договором досягне максимального розміру. Максимальний розмір Процентів за договором (сумарно Процентів "Економ" та Процентів "Стандарт") становить 14 000 грн. 00 коп. Після досягнення максимального розміру Проценти не нараховуються. Фіксована процентна ставка "Економ" (далі ставка"Економ") 2 % за 1 (один) день/ днів користування Кредитом, застосовується протягом первинного та пролонгованого строків. Проценти "Економ" розраховуються шляхом множення Кредиту (залишку Кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на ставку "Економ" та на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту протягом первинного та пролонгованого строків. Фіксована процентна ставка "Стандарт" (далі ставка"Стандарт") 2,5 % за 1 (один) день/днів користування Кредитом, застосовується після/в період закінчення первинного та пролонгованого строків. Проценти "Стандарт" розраховуються шляхом шляхом множення Кредиту (залишку Кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на ставку "Стандарт" та на кількість днів користування Кредитом/ залишком Кредиту після/в період закінчення первинного та/або пролонгованого строків. Графік платежів при пролонгації: Сума Кредиту у розмірі 7 000 грн.: 00 коп. та Проценти, розраховані відповідно до вищезазначених умов сплачуються в останній день пролонгованого строку. Згідно п.1.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1.2. встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п.1.3. Договору протягом трьох робочих днів з дати прийняття пропозиції Позичальником Кредитодавець надає Позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит, встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти) встановлюються у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; графік платежів міститься в окремому документі та є невід`ємною частиною кредитного договору. Кредитор надає Позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності (п. 2.1 Договору). Згідно п.2.3. Договору надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника. Днем надання Кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитодавця, а днем погашення Кредиту/сплати платежу день зарахування коштів на поточний рахунок Кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку Кредитодавця. У випадку перерахування коштів Позичальником на поточний рахунок Кредитодавця, Позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день періоду внесення відповідного платежу. (п.2.4 Договору). Відповідно до п.п. «а», «б» п.4.1. Договору Позичальник зобов`язався використати Кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України і забезпечити своєчасне повернення Кредиту та Процентів шляхом внесення в касу Кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок Кредитодавця в такі терміни: повернення кредиту- до дати, вказаній у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом в дати, вказані у Графіку платежів. Відповідно до Заявки від 29.12.2020 року Кредитодавцем було надано Позичальнику кредит у розмірі 7000 грн. з первинним строком на 14 днів, а Відповідачем отримано кредитні кошти у розмірі 7000 грн., що підтверджується копією чеку про електронний перерахунок коштів на рахунок Позичальника від 29.12.2020. Таким чином Кредитором було виконано свої зобов`язання за Договором в повному обсязі. В свою чергу Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 20.08.2025 у нього утворилась заборгованість у розмірі 19040 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту становить 7000 грн., а заборгованість за відсотками становить 12 040,00 грн, внаслідок чого порушуються права та інтереси Позивача. 01.11.2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] [PERSON] , в якому зазначає, що ознайомившись зі змістом позовної заяви та додатками до неї, вважає викладенні у ній вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У поданій 'Пропозиції про укладення кредитного договору' та у самому кредитному договорі відсутні персональні реквізити позичальника (телефон, e-mail, номер банківської карти). Позивач не довів факт ідентифікації відповідача відповідно до вимог ст.ст. 11, 12 Закону України 'Про електронну комерцію'. Не надано доказів підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором (ЕПОІ). Таким чином не можна вважати, що Відповідач підписав Електронний договір за допомогою Електронного підпису (ЕПОІ). Наданий позивачем чек №337683836 від 29.12.2020 року не містить жодних персональних даних отримувача, відсутні ПІБ, РНОКПП або повний номер картки, який дозволяє ідентифікувати відповідача. Тобто не являється належним та допустим доказом і не відповідає ознакам первинного бухгалтерського документу, перелік яких міститься у ч.2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином факт видачі кредиту конкретній особі, на переконання представника відповідача, не підтверджено, що суперечить ст. ст. 1046, 1054 ЦК України. Надана позивачем карта субконто теж не містить відомостей про виконавця та його підпису, не є випискою за картковим рахунком, не підтверджує виконання банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення позивача. Верховний Суд у своїй постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц встановив, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином, на переконання представника відповідача, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів (меморіального ордеру, виписки по рахунку, заяви на видачу готівки, платіжного доручення) на підставі яких суд може з`ясувати обставини, які мають значення для справи, а саме щодо видачі (перерахунку) первісним кредитором ТОВ «Споживнчий центр» споживачу [PERSON] коштів у сумі 7 000 грн. Крім цього, представник відповідача зазначає, що існує правова позиція, згідно якої проценти можуть нараховуватись виключно в межах визначеного договором строку кредитування, що у конкретному випадку складає 14 днів. Так як згідно умов кредитного договору позика надавалася Відповідачу не більше ніж на 14 днів, а саме з 29.12.2020 до 11.01.2021, то після цього позивач мав право застосувати відповідальність щодо боржника за ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто додатково нарахувати 3 % річних та індекс інфляції. Позивач нарахував проценти поза межами строку кредитного договору, що протирічить принципам засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності, та розумності. Також представник відповідача зазначив, що позивач заявив до стягнення 19 040 грн., з яких 12 040 грн. проценти, однак не надано жодного обґрунтованого розрахунку періодів, ставок чи днів прострочення. Графік платежів: Сума Кредиту у розмірі: 7 000 грн. 00 коп. та Проценти у розмірі: 1 960 грн. 00 коп. сплачуються до 11.01.2021. Тобто якщо кредитний договір дійсно укладався, то сторони узгодили, що Відповідач повинен сплатити саме 1 960 грн. 00 коп. нарахованих процентів. Таким чином, позивач мав право нарахувати проценти лише в межах строку кредитного договору. Все що виходить за межі, нараховується у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання за певною формулою: враховується індекс інфляції, та 3 % річних. Позивач не скористався своїм правом нарахувати у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України. Окрім цього, починаючи з 24.02.2022, ч.2 ст. 625 ЦК України не застосовується у зв`язку з дією правового режиму воєнного стану. Представник відповідача наголошує, що позивач до позову додає договір оферту, однак на сайті https://sgroshi.com.ua не зазначено «оферту» як підставу укладення договору, проте на зазначеному сайті станом на дату укладення спірного кредитного договору відсутній публічний текст оферти; матеріали справи не містять доказів, що позичальник ознайомився саме з цією редакцією умов; відсутній підпис чи електронний ідентифікатор відповідача; позивач не довів, що на момент укладення договору діяли саме ці умови. Окрім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України, представник відповідача просив суд зменшити витрати на правничу допомогу, заявлені позивачем у розмірі 6 000 грн., до 1000 грн., оскільки позов є типовим, підготовлений за шаблоном та не потребував значного обсягу роботи. Справа є малозначною та не складною по своїй суті. Також представник відповідача просив врахувати те, що сума тіла кредиту лише на 1000 грн. перевищує витрати на правничу допомогу, з огляду на що такі витрати є явно завищеними відносно середнього рівня по Україні для малозначних справ. 07.11.2025 року на адресу суду надійшла відповідь представника Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» Савченко Т.О. на відзив сторони відповідача, в якому зазначає наступне. Щодо форми договору представник позивача зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч.13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Відтак між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 29.12.2020-100003379 від 29.12.2020 року в електронному вигляді шляхом його підписання відповідачем акцепту електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора «Z417». Відповідно до ч. 3 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Отже, позивач подав копію кредитного договору до суду разом з позовною заявою. Щодо видачі кредитних коштів, зазначає наступне. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 Верховний Суд вказав, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо. У зв`язку з наведеним, квитанція ТОВ ФК ЕЛАЄНС Fondy про перерахування суми кредиту № 337683836 від 29.12.2020 року, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в інформаційній системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема за рішенням суду. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, відповідач не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. У відповідності до ч.1 ст. 528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено на іншу особу, якщо з умов договору або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто і в такому разі відповідач має прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором, запропоноване за позивача третьою особою. Відтак, перерахування коштів відповідачу за кредитним договором не безпосередньо з банківського рахунку кредитора на банківських рахунок позичальника, а з використанням стороннього платіжного сервісу (еквайрингу "Fondy") не свідчить про те, що зобов`язання за кредитним договором не було виконано кредитором. Щодо розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, зазначає наступне. Сторона відповідача зазначає, що строк кредитування складає 14 днів. Відповідно до Заявки кредитного договору № 29.12.2020-100003379 від 29.12.2020. Сума Кредиту: 7 000 грн. 00 коп.( "первинний строк"). Графік платежів: Сума Кредиту у розмірі: 7 000 грн. 00 коп. та Проценти у розмірі: 1 960 грн. 00 коп. сплачуються до 11.01.2021. Пролонгація строку користування Кредитом здійснюється Позичальником шляхом сплати ним Процентів за весь попередній строк користування Кредитом, що надає право Позичальнику повернути Кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою Процентів за цей пролонгований строк. Пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати Процентів, вказаних в цьому абзаці. Кількість пролонгацій не обмежена, однак, право на пролонгацію втрачається, якщо в результаті пролонгації загальна сума Процентів за договором досягне максимального розміру. Відповідачем не заперечується сплата процентів за користування кредитом у розмірі 1 960 грн., яка відбулась 11.01.2021. Відтак, без сплати тіла кредиту та одночасно при сплаті відповідачем процентів за користування кредитом, відбулась пролонгація кредитного договору на новий строк. Щодо договору факторингу та переходу права вимоги зазначає наступне. У своїй постанові від у справі №916/2286/16 Верховний Суд виснував, що договір факторингу, укладений з порушенням умов (щодо суб`єкта, форми) є оспорюваним, тобто його недійсність встановлюється судом. За відсутності доказів оскарження відповідачем чи сторонами договору його умов, відсутні підстави для висновку про його недійсність. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до правового висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у його постанові від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17: "З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності". Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Слід закцентувати увагу, що відсутність повної оплати за Договором факторингу не свідчить про його недійсність. Відсутність оплати (або часткова оплата) за Договором не свідчить те, що він є безоплатним всупереч положенням ч.1 ст. 1077 ЦК України, однак це свідчить про встановлення сторонами порядку його виконання частинами, що не суперечить вимогам цивільного законодавства. Також, ненадання платіжного чи розрахункового документу на підтвердження факту сплати позивачем визначеної Договором факторингу №СЦ-091024-14 від 09.10.2024, плати за перехід права вимоги за спірним кредитним договором не свідчить про невиконання позивачем своїх обов`язків за договором. Крім того, дане питання не є предметом доказування у даній справі. Щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги, зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. До позовної заяви було додано список згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, а також копію Повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу, що підтверджують письмове повідомлення відповідача про відступлення права грошової вимоги факторові. У відповідності до правого висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у його постанові від 06.02.2018 року у справі №278/1679/13-ц (провадження №61-2269св18): "Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань".Правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі №361/2105/16-ц. Отже невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором ані первинному кредитору, ані фактору, не звільняє його від виконання грошового зобов`язання. Щодо процентів за кредитним договором представник позивача зазначає наступне. Відповідно до висновку, викладеного у постанові ВП Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 «Отже, «користування кредитом» це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Припис абзацу другого ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків ВП ВС також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). ВП ВС вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає. ВП ВС підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання». Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, загальні витрати за споживчим є співмірними, враховуючи строк кредитування. Щодо застосування законодавства про захист прав споживачів до даних правовідносин, зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» особливості захисту прав споживачів фінансових послуг визначаються відповідними законами. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про споживче кредитування» законодавство про споживче кредитування в Україні ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. У спірному кредитному договорі зазначено всю інформацію, визначено ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», відтак, він не є нікчемним в силу закону. Також сторона відповідача не зазначила, яке саме її право, як споживача фінансової послуги, було обмежено кредитним договором. Щодо третейського застереження та заперечення відповідача проти розгляду справи в суді зазначає наступне. Дана справа не підлягає розгляду у третейському суді з огляду на наступне. Відповідно до пункту 14 частин 1 статті 6 Закону "Про третейські суди", третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). У своїй постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-856цс15 Верховний Суд виснував, що: «Суди, розглядаючи заяву [PERSON] на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів. Оскільки [PERSON] є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча». Аналогічна позиція викладена у постанові КЦС ВС від 05.05.2020 по справі №755/10380/17. Щодо доказів та доказування представник позивача зазначає наступне. Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відтак, відповідач не надав жодного належного доказу, який би стосувався предмету доказування на підтвердження не укладення та не виконання умов кредитного договору та договору факторингу. 12.11.2025 на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] [PERSON] на відповідь позивача на відзив відповідача, в якому зазначає, що позиція сторони відповідача єнезмінна та викладена у відзиві. Ні в кредитному договорі, ні в паспорті кредиту не зазначено відомості, які дозволяють ідентифікувати дані споживача кредитних послуг, а саме телефонний номер, за допомогою якого підписано кредитний договір за технологією ЕПОІ (електронного підпису одноразовим ідентифікатором). Відсутня інформація про електронну пошту, на яку повинен був надійти кредитний договір, відсутній номер банківської карти. Тому, на переконання представника відповідача, позивачем не доведено, що саме відповідач уклав даний кредитний договір та отримав кошти. Чек ТОВ ФК ЕЛАЄНС Fondy про перерахування суми кредиту № 337683836 від 29.12.2020 року не є належним доказом перерахування позивачем кредитних коштів, та отримання їх відповідачем. Цей чек не ідентифікує клієнта, в ньому не зазначено що саме [PERSON] отримав кредитні кошти, та що карта [NUMBER] належить саме [PERSON] . На стор. 3 відповіді на відзив сторона позивача зазначає: Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Відповідач дійсно не заявляв ніяких претензій, тому що не знав про наявність зазначеного договору. Щодо розрахунку суми заборгованості за кредитним договором та нарахованих процентів, представник відповідача зазначає наступне. Так, існує правова позиція, відповідно якої проценти, можуть нараховуватись виключно в межах визначеного договором строку кредитування, що у конкретному випадку складає 14 днів. Так як згідно умов кредитного договору, позика надавалася відповідачу не більше ніж на 14 днів з 29.12.2020 до 11.01.2021. Після цього позивач мав право застосувати відповідальність щодо боржника за ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто додатково нарахувати 3% річних та індекс Позивач нарахував проценти поза межами строку кредитного договору, що протирічить принципам засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності, та розумності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц (провадження N 14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою. Щодо доказів та доказування, зазначає наступне. Позивач у відповіді на відзив зазначає наступне: Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed