Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

20.05.2024 року [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, орган опіки та піклування Червоногригорівської селищної територіальної громади Нікопольський район Дніпропетровської області, Департамент служби у справах дітей Харківської Міської ради, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 07.08.2015 року сторони уклали шлюб. Після чого відповідач визнав батьківство відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , на підставі чого були внесені зміни до актового запису про її народження. Також, від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між подружжям, розходженням поглядів на сімейні відносини та на обов`язки з ведення спільного господарства. 13.04.2020 року шлюб між сторонами було розірвано, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/7511/19. 23.08.2022 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1750,00 грн з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 28.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання дружини [PERSON] в розмірі 1500,00 грн, щомісячно, до досягнення [PERSON] трирічного віку. Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, здійснених державним виконавцем, заборгованість по аліментах на утримання дружини складає 18000,00 грн, по аліментах на дітей - 171500,00 грн. З 2018 року відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, не відвідує дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, незважаючи на те, що відповідач мав можливість спілкуватися з дітьми, однак не виявляв такого бажання. На теперішній час діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навчається у Червоногригорівському ліцеї, спілкування щодо поточних навчальних питань проводиться з матір`ю дитини, законним представником неповнолітніх пацієнтів [PERSON] та [PERSON] виступає виключно позивач. Позивач вважає, що [PERSON] фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, що є самостійною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Також, позивач просить звернути увагу, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2022 року №334/8158/21, [PERSON] було позбавлено батьківських прав щодо іншої дитини, що свідчить про систематичне не виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо власних дітей. 23.10.2024 року представником відповідача адвокатом Михайловим Н .С. було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач не погоджується з аргументами позивача щодо втрати його інтересу до дітей з наступних підстав. В 2018 році, ще до фактичного розірвання шлюбу, майже одразу після народження сина [PERSON] , покидає сім`ю та виїжджає за кордон, залишивши двох неповнолітніх дітей разом з відповідачем, який самостійно протягом тривалого часу займався повноцінним піклуванням про дітей аж до моменту, поки позивач не повернулася до України. Після повернення на територію України, позивач обмежила відповідача у можливості спілкуватися з дітьми, зокрема не надавала інформації щодо місця проживання дітей, заблокувала відповідача, який усіляко намагався встановити контакт з дітьми аби приймати участь у їх вихованні. Після обстрілу у квітні 2022 року, діти відвідували його у лікарні. Згідно виписки зі медичної карти стаціонарного хворого, [PERSON] встановлено діагноз - мінно - вибухова травма, вогнепальні осколкові поранення поперекової ділянки з поранням правої нирки. 05.04.2023 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності внаслідок отриманого поранення. Таким чином, стан здоров`я відповідача значно погіршився наслідок отриманої травми. Йому за медичним показами протипоказана важка фізична праця та тривале перебування на ногах, що унеможливлює нормальне працевлаштування. Єдиним джерелом доходу наразі є пенсія по інвалідності. Сам по собі факт наявності заборгованості по аліментах не є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. Із 2022 року з початку повномасштабного вторгнення [PERSON] забрала дітей та виїхала за кордон, що ще більше ускладнило спілкування дітей з батьком. Позивачка фактично переховувала дітей від відповідача, обмежувала його у можливості спілкуватися з ними. 05.11.2024 року представником позивача подано відповідь на відзив. Позивач вказує, що відповідач завдав їй тілесних ушкоджень, коли вона перебувала на 8-му місяці вагітності, що призвело то передчасних пологів та отримання дитино внутришньоутробної гематоми. Внаслідок цього у дитини утворилася гідроцефалія, для лікування якої без операційного втручання терміново потрібні були значні кошти, оскільки вказані ліки могли бути ефективними лише до досягнення дитиною однорічного віку. В подальшому, без вказаних ліків, дитині необхідно було проводити операційне втручання (шунтування). Оскільки, відповідач не міг забезпечити родину фінансово та не намагався щось зробити, позивач прийняла рішення щодо виїзду до Італії на заробітки. Під час тимчасових виїздів на заробітки за кордон, дитиною опікувалася матір відповідача, а не він особисто. Позивача відправляла його матері кошти на утримання дітей. Також, у березні 2022 року, позивач разом з дітьми виїхала на евакуаційному поїзді з Нікопольського району до Польщі, а звідти до м. Стамбул. Потім, 11.04.2022 року позивач відкрила візу в Індію і більше півроку мешкала там. Надані відповідачем фотографії з сином, зроблені не квітні 2022 року у лікарні, а влітку 2023 року м. Харків біля будинку її сестри, [PERSON] . Відповідач регулярно вимагав кошти за надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Влітку 2023 року, коли в черговий раз позивач звернулася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, відповідач погодився лише за наступних умов: грошова винагорода для себе та особиста зустріч у м. Харків. Незважаючи на небезпеку для життя та здоров`я дітей, позивач була змушена їхати до м. Харкова, який перебуває під постійними обстрілами, для отримання вказаного дозволу. Відповідач зустрічався з дітьми лише один раз, хоча вони були у місті кілька днів. За вимогою відповідача вона оплатила йому таксі, щоб він міг приїхати та побачити сина. При цьому відповідач не привіз дітям жодного подарунка. Позивач не перешкоджала спілкуванню дітей з батьком, проте він не виявляв цікавості до них, а спілкування між сторонами, як правило, стосувалося грошей чи боргу по аліментам, жодного разу відповідач не питав про життя та інтереси дітей. Отримання у 2022 році інвалідності не могло бути перешкодою для спілкування з дітьми у будь-який зручний для нього спосіб (хоча б телефоном). Але ніяких спроб встановлення та налагодження стосунків з дітьми відповідач не робив. Відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, з власної ініціативи не підтримує жодних стосунків з дітьми, незгода з позбавленням батьківських викликана бажання міг в подальшому маніпулювати позивачем щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Вказувала, що відповідач формально є батьком, але батьківські обов`язки не виконує. [PERSON] має проблеми зі здоров`ям, потребує постійного лікування, відвідує інклюзивний навчальний заклад. Відповідач ніколи не здійснював догляд за дітьми, навіть коли позивач виїжджала за кордон, то залишала з бабусею, матір`ю відповідача. Наразі позивач має постійну роботу в Індії, за дозволи на виїзд за кордон для дітей він постійно вимагає гроші з позивача. Особисто відповідач на контакт з дітьми не виходить турботи не проявляє. Остання зустріч з дітьми відбулася у м. Харків на вимогу відповідача. Дочка взагалі його не цікавить, тому що вона не є його біологічною дитиною, проте це не звільняє його від батьківських обов`язків. Представник відповідача проти позову заперечував, вказував, що відповідач мешкає у м. Харків, після поранення йому встановлена ІІ група інвалідності, фактично мешкає на пенсію з інвалідності, інших доходів немає. Допитана у судовому засіданні [PERSON] , не відчуває близькості з ним, відповідачу не вдалося встановити з нею батьківські відносини з різних причин. Свідок [PERSON] , яка сестрою позивачки, у своїх показах постійно плуталася, що свідчить про її бажання надати вигідніші покази на користь сестри. Сам по собі позов є надуманим, продиктований єдиним бажанням позивача - це спрощення легалізації дітей в Індії та отримання дозволу на виїзд без дозволу батька. Через певні об`єктивні обставини, відповідач можливо не найкращим чином виконував свої батьківські обов`язки, проте не втратив інтересу до дітей, тому відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/7511/19 від 13.04.2020 року шлюб між ними розірваний. З вказаного рішення вбачається, що згідно тверджень [PERSON] він з дружиною не мешкає останні два роки, а [PERSON] стверджувала, що з 2019 року вона з дітьми мешкає окремо. Від шлюбу мають сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серія [NUMBER] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, 07.07.2016 року на підставі заяви про визнання батьківства від 16.06.2016 року. було внесено зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] . Внесено інформацію про батька дитини - [PERSON] , змінено прізвище дитини з [PERSON] на [PERSON] , по батькові дитини з [PERSON] на [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , її батьками є сторони у справі. Згідно пояснень представника позивача, [PERSON] не є біологічною дочкою відповідача, проте він свідомо визнав батьківство щодо дитини, а [PERSON] є спільною дитиною сторін. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/1046/20 від 23.08.2022 року з відповідача стягнено аліменти на утримання дітей, а також на утримання [PERSON] до досягнення [PERSON] трирічного віку. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, здійсненому державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби, станом на 13.02.2021 року загальна заборгованість зі сплати аліментів на утримання до трьох років складає 18000,00 грн, станом на 01.04.2024 року заборгованість по аліментах на утримання дітей - 85750,00 грн на кожну дитину. З вказаних розрахунків вбачається, що відповідач аліменти не сплачував взагалі. З копії характеристики [PERSON] , виданої Червоногоріським ліцеєм №8 від 25.03.2024 року, дитина в ліцеї навчається з четвертого класу. У 2021-2022 році дитина разом з сім`єю покинула межі України, змінивши місце проживання. Класний керівник з питань навчання та відвідування навчальних занять спілкувалася виключно з матір`ю дитини. Згідно копії довідки №200 від 19.03.2024 року, виданої Червоногрівським ліцеєм, [PERSON] буде навчатися в 1 класі ліцею. Відповідно до копії декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, контактною особою вказана позивач. Згідно копії довідки до акта огляду МСЕК від 05.04.2023 року, [PERSON] встановлено з 04.04.2023 року ІІ групу інвалідності, протипоказана важка праця, тривале перебування на ногах. Також, судом встановлено, що 21.02.2020 року адвокатом Дьяковою Т. В. інтересах [PERSON] подавалася заява в орган опіки та піклування районної адміністрації запорізької міської ради по Дніпровському району щодо встановлення місця знаходження дітей, а саме з кім мешкають діти у зв`язку з тим, що [PERSON] виїхала за кордон та залишила дітей зі своєю подругою. Відповідно до копії акту від 28.02.2020 року, органом опіки та піскування встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , діти не мешкають, їх місце перебування не відомо, у вказаному житі фактично мешкає інша родина. Згідно відповіді Державної прикордонної служби №19/26784-25ВИх від 01.04.2025 року, [PERSON] з 13.04.2018 року неодноразово виїжджала за кордон, також, 24.03.2022 року по 04.11.2022 року, [PERSON] та [PERSON] перебували за межами території України, тому твердження відповідача щодо часу, коли були зроблені фото, долучені до відзиву не відповідають дійсності. 26.08.2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Червоноггригорівської селищної ради №293 від 27.06.2025 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування, було встановлено, що [PERSON] проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , у власному будинку, мати піклується про здоров`я, фізичний та духовний розвиток дітей. [PERSON] у спілкуванні зі спеціалістом служби у справах дітей пояснила, що з [PERSON] не спілкується взагалі, він не цікавиться її життям, не вітає зі святами. Зі слів малолітнього [PERSON] , мама приділяє йому багато уваги, вони часто подорожують у інші країни, подобаються іграшки які купує мама. Батька він давно не бачив, з ним не спілкується, не міг пригадати, чи взагалі батько брав участь у його житті. [PERSON] неодноразово зверталася до служби у справах дітей Червоногргорівської селищної ради з питань, що стосуються захисту прав дітей, зокрема щодо забезпечення їх прав на життя та безпеку, оскільки [PERSON] відмовлявся надавати дозвіл на виїзд дітей за кордон, навіть на відпочинок, територія громади знаходиться в зоні активних бойових дій, але для батька це не було суттєвою причиною надати дозвіл. За інформацією Червоногригорівського ліцею, [PERSON] є ученицею 10 класу, [PERSON] є учнем 2 класу, навчаються дистанційно. За час навчання батько жодного разу до ліцею не звертався, навчанням дітей не цікавився. Орган опіки та піклування прийшов до висновку, що [PERSON] свідомо самоусунувся та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається контактувати з дітьми, проживає багато років окремо, ставиться безвідповідально, не цікавиться здоров`ям, самопочуттям та психоемоційним станом дітей. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що з відповідачем не спілкується взагалі протягом останніх років, близько 4 років мешкає разом з матір`ю та братом в Індії, періодично приїжджають в Україну навідати бабусю. У 2023 році вона бачила [PERSON] , оскільки він хотів побачити брата. У Харкові вони зупинялися у тітки, з батьком бачилася лише один раз, трохи по розмовляли, приблизно півгодини, він їм нічого не приніс. Взагалі з 2018 року вона бачила та спілкувалася з батьком лише один у літку 2023 року. У відповідача є її номер телефону, він підписаний на неї у соціальних мережах, але ніколи нічого не писав. Свідок [PERSON] пояснила, що вона рідна сестра позивача. У 2023 році позивач з дітьми приїжджали до неї у Харків, щоб отримати від відповідача дозвіл на виїзд дітей за кордон. [PERSON] приїхав сам до її будинку, нічого дітям не приніс, трохи з ними поспілкувався. За надання дозволу на виїзд дітей вимагав у сестри гроші у розмірі 10000,00 грн. Позивач при свідкові передавала гроші. Інші докази суд вважає неналежними. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. П. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. П. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1). Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав з підстав ухилення одного із батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, коли кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] тривалий час проживає окремо від дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, коштів на їх утримання не надає, має заборгованість зі сплати аліментів, взагалі не спілкується з дітьми протягом останніх років. Остання та єдина зустріч з дітьми відбулася у літку 2023 року, коротке спілкування протягом півгодини біля під`їзду будинку. Більше відповідачем жодних спроб налагодити стосунки дітьми не здійснювалися. Перебування дітей за кордоном, зважаючи на об`єктивні обставини пов`язані з воєнним станом, жодним чином не виправдовують поведінку відповідача, який навіть не намагався підтримувати зв`язок хоча б засобами телефонного зв`язку або через соціальні мережі. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, тому з`ясуванню підлягають усі обставини, які характеризують дотримання батьками своїх обов`язків з виховання дитини. Саме лише заперечення одного з батьків проти позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання спілкуватися з дитиною і не є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав (постанова КЦС ВС №490/3580/21 від 07.07.2025 року). ЄСПЛ у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), суд вказував, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Суд звертає увагу, що [PERSON] навіть під час розгляду справи в суді про позбавлення батьківських прав не намагається налагодити зв`язок з дітьми та не цікавився їх життям. Даних про цілеспрямовані дії матері на погіршення відносин між дітьми та батьком, матеріали справи також не містять. Позбавлення батьківських прав є обґрунтованим за умови встановлення свідомої та винної поведінки батьків в ухиленні від виконання обов`язків, що призвело до повного розриву сімейних зв`язків з дітьми. Формальне заперечення проти позову без реальних дій щодо налагодження стосунків з дітьми не є підставою для збереження батьківських прав. На думку суду, відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання дитини, покинув дітей на виховання матері, не виявляє до них батьківської турботи та не має наміру змінювати свою поведінку на краще, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Згідно висновку органу опіки та піклування позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його дітей [PERSON] та [PERSON] є доцільним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved