Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

14 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі позивач, ТОВ "ФК "ЄАПБ") звернулося у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №24760-06/2024 від 18 червня 2024 року у розмірі 31500,00 грн, кредитним договором №38213-06/22024 від 29 червня 2024 року у розмірі 31000,00 грн, що у загальному розмірі становить 62500,00 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 18 червня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аванс Кредит" (далі - ТОВ "Аванс Кредит") та відповідачем укладено кредитний договір №24760-06/2024, який підписано останнім електронним підписом. Підписанням вказаного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами правил надання грошових коштів у позику. Надалі, 21 жовтня 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладено договір факторингу №21102024, відповідно до умов якого, ТзОВ "Аванс Кредит" передає (відступає) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає ці права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Зокрема, ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №24760-06/2024 на суму 31500,00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 10000,00 грн, заборгованості за процентами у розмірі 16500,00 грн та заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 5000,00 грн. Згідно з умовами кредитного договору, відповідач зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Разом з тим, відповідач свого обов`язку не виконав та припинив повертати наданий кредит в строки, передбачені кредитним договором, у зв`язку з чим виникла зазначена вище заборгованість. Окрім цього, 29 червня 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та відповідачем укладено у кредитний договір №38213-06/2024, який підписано останнім електронним підписом. Підписанням вказаного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами правил надання грошових коштів у позику. Згідно з умовами кредитного договору, відповідач зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Надалі, 19 листопада 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладено договір факторингу №191124/2, відповідно до умов якого, ТОВ "Аванс Кредит" передає (відступає) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає ці права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №38213-06/2024 на суму 31000,00 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 10000,00 грн, заборгованості за процентами в розмірі 16000,00 грн та заборгованості за штрафними санкціями у розмірі 5000,00 грн. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за зазначеним кредитним договором. Тому представник позивача просить суд стягнути в користь позивача з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати понесені ним. Ухвалою суду від 26 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22 липня 2025 року представником відповідача через систему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву. Представник відповідача заперечує проти задоволення позову та зазначає, що станом на час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Матеріали справи не містять доказів укладення між відповідачем та первісними кредитодавцями кредитних договорів у спосіб та формі, передбачених вимогами цивільного законодавства, зокрема відсутні докази належного підписання договорів сторонами, застосування саме відповідачем одноразового ідентифікатора електронного підпису, його реєстрації в інформаційно-телекомунікаційних системах кредитодавців та вчинення ним дій, спрямованих на акцептування оферти. Також вказує на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували фактичне перерахування кредитних коштів та їх отримання відповідачем, тоді як сам по собі розрахунок заборгованості не є належним доказом надання кредиту та виникнення грошового зобов`язання. Подані позивачем паперові копії електронних документів не можуть вважатися письмовими доказами у розумінні ч. 3 ст. 100 ЦПК України, а витяги з реєстрів боржників не відповідають вимогам ст. 95 ЦПК України, оскільки не подані у належній формі та не містять підписів сторін договорів факторингу. Крім того, позивачем не доведено належного переходу права вимоги, зокрема не надано доказів сплати ціни договорів факторингу, що ставить під сумнів набуття ним статусу нового кредитора. Вимоги про стягнення штрафних санкцій також є безпідставними з огляду на положення п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України щодо звільнення позичальників від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань у період дії воєнного стану. За таких обставин позивач не виконав обов`язку доказування відповідно до ст. 12 ЦПК України, а тому позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з покладенням судових витрат на позивача. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку представника в судове засідання не забезпечив, в поданій позовній заяві зазначив, що розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Ознайомившись із позовною заявою, дослідивши в судовому засіданні докази, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 18 червня 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та відповідачем укладено Договір фінансового кредиту № 24760-06/2024. Відповідно до договору ТОВ "Аванс Кредит" зобов`язалося надати та надало відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн, зі строком користування протягом 120 днів, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (до 15жовтня 2024 року), а також сплатити плату (проценти) за користування кредитом у розмірі процентної ставки 1,50 %. Пунктом 1.6 договору визначено, шо кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної карти № [NUMBER] протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. 21 жовтня 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладено Договір факторингу № 21102024, у відповідності до умов яких ТОВ "Аванс Кредит" передає (відступає) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає належні ТОВ "Аванс Кредит" права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підписано 21 жовтня 2024 року. Відповідно до Реєстру боржників від 21 жовтня 2024 року до Договору факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 31500,00 грн, з яких: 1000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 16500,00 грн сума заборгованості за відсотками; 5000,00 грн сума заборгованості за штрафним санкціями. Також 29 червня 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та відповідачем укладено Договір фінансового кредиту № 38213-06/2024. Відповідно до договору ТОВ "Аванс Кредит" зобов`язалося надати та надало відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн, зі строком користування протягом 120 днів, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (до 26 жовтня 2024 року), а також сплатити плату (проценти) за користування кредитом у розмірі процентної ставки 1,50 %. Пунктом 1.6 договору визначено, шо кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної карти № [NUMBER] протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. 19 листопада 2024 року між ТОВ "Аванс Кредит" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладено Договір факторингу № 191124/2, у відповідності до умов якого ТОВ "Аванс Кредит" передає (відступає) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає належні ТОВ "Аванс Кредит" права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підписано 19 листопада 2024 року. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 19 листопада 2024 року до Договору факторингу № 191124/2 від 19 листопада 2024 року ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 31000,00 грн, з яких: 10000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 160000,00 грн сума заборгованості за відсотками; 5000,00 грн сума заборгованості за штрафними санкціями. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст.639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). Згідно п. 6 ч. 1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові. За правилом ч. 8 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Як убачається із договорів укладених з відповідачем всі вони укладені в електронній формі та підписані одноразовим ідентифікатором. Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до Правил є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу Відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Відповідачем та Первісним Кредитором не було б укладено. Наведене узгоджується з правовим висновком, сформованим у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року № 404/502/18. Представником позивача не долучено до справи належних і допустимих доказів на підтвердження надання/присвоєння відповідачу одноразових цифрових підписів, якими були підписані вищевказані договори кредиту, а також накладання цих електронних підписів від імені відповідача при укладанні кредитних договорів у визначеному вказаними нормами закону порядку, та дотримання законного порядку укладення кредитних договорів у електронній формі, що є необхідним для підтвердження факту їх укладення та цілісності тексту цих договорів. При цьому саме на позивача покладаються негативні ризики неотримання вищевказаних документів від первинних кредиторів при укладені з ними вищевказаних договорів факторингу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1081 ЦК України у свою чергу клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З наведеної норми законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. При цьому, в разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі й первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, представник позивача ТОВ "ФК "ЄАПБ" не надав доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів за кредитними договорами право вимоги на яке перейшло. Водночас, суд звертає увагу, що з умов кредитних договорів, а саме в п.1.6 вбачається, що кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної карти № [NUMBER] протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Представником відповідача 22 липня 2025 року через систему "Електронний суд" долучено до матеріалів справи виписки по картці/рахунку [NUMBER] [PERSON] за період 18 червня 2024 року та 29 червня 2024 року, в яких відсутні відомості про зарахування кредитних коштів у сумі 10000,00 грн. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт виконання ТОВ "Аванс Кредит" свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. У матеріалах справи також, відсутні бухгалтерські документи фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника). Суд зазначає, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документами, що створені самим позивачем та первісними кредиторами, а відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Суд враховує, що підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів матеріали справи не містять. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576св23) та ін. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказів, які б свідчили про виконання позикодавцем умов будь-якого з договорів по видачі кредитних коштів або доказів перерахунку коштів на картковий рахунок відповідача позивачем також не надано. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому відповідно до ст. 12 ЦПК України несе ризик настання негативних наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18). Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "ФК "ЄАПБ" до відповідача, про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, понесені позивачем витрати покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed