Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У серпні 2025 року Комунальне підприємство «Парковка та реклама» Криворізької міської ради звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, вказавши його підставою наявність у відповідача заборгованості: з орендної плати за період з липня 2023 року по червень 2025 року, в сумі 5379, 61 грн., ПДВ 1537,03 грн., суми 3% річних у розмірі 194,81 грн., пені 855,09 грн., інфляційних втрат 759,44 грн., заборгованість з відшкодування земельного податку за період з вересня 2022 р. по липень 2025 р. 9038,17 грн., 3% річних 375,68 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1316,76 грн., а всього 19456,58 грн.. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між Управлінням комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради та [PERSON] 14.07.2014 укладено договір оренди об`єкта нерухомого майна комунальної власності №22/32, відповідно до якого відповідач отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення та зобов`язався щомісячно сплачувати орендну плату у визначені договором строки. Умовами договору передбачено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, а також відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді пені. Відповідно до рішення Криворізької міської ради від 23.09.2020 №5017 «Про врегулювання деяких питань оренди комунального майна територіальної громади міста Кривого Рогу» та рішення міської ради №570 від 30.06.2021, Комунальному підприємству «Парковка та реклама» Криворізької міської ради доручено обслуговування об`єктів нерухомості та здійснення розподілу орендної плати. Наказом Управління комунальної власності міста №277-ум від 29.12.2021 нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] передано на балансовий облік КП «Парковка та реклама», що підтверджується актом приймання-передачі основних засобів від 31.12.2021 та довідкою про балансову належність. Також на підставі договору №369-ВЗП від 04.01.2022 відповідач зобов`язався відшкодовувати балансоутримувачу витрати зі сплати земельного податку пропорційно площі займаного приміщення. Позивач зазначає, що в зв`язку з тим, що відповідач належним чином свої зобов`язання не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість з орендної плати за період з липня 2023 року по червень 2025 року в сумі 5 379,61 грн, ПДВ у розмірі 1 537,03 грн, а також нараховано 3% річних у сумі 194,81 грн, пеню у сумі 855,09 грн та інфляційні втрати у сумі 759,44 грн. Окрім цього, відповідачем не відшкодовано витрати зі сплати земельного податку за період з вересня 2022 року по липень 2025 року в сумі 9 038,17 грн, у зв`язку з чим позивачем нараховано 3% річних у сумі 375,68 грн та інфляційні втрати у сумі 1 316,76 грн. Загальний розмір заявлених до стягнення грошових коштів становить 19 456,58 грн. Позивач зазначає, що заборгованість відповідачем добровільно не погашена, надіслана претензія залишена без відповіді, що і стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України. 22.09.2025 суд прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі, ухваливши розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач відзив на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд встановив, що договір оренди №22/32 від 14.07.2014 був укладений із фізичною особою-підприємцем [PERSON] , однак 07.03.2017 підприємницька діяльність останнього припинена. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 09.08.2017 у справі №915/1056/16, припинення статусу ФОП не припиняє зобов`язань фізичної особи за укладеними договорами, оскільки фізична особа продовжує існувати як суб`єкт цивільних прав та обов`язків. Оскільки спірні правовідносини виникли у період з липня 2023 року по червень 2025 року, коли відповідач вже не здійснював підприємницької діяльності, спір є цивільно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що договір оренди об`єктів нерухомості комунальної власності міста №22/32 від 14.07.2014 (далі Договір 22/32) укладено між Управлінням комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради та відповідачем, відповідно до якого відповідач отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 54,52 м», розташований за адресою: [ADDRESS] , для використання розміщення майстерні з ремонту електропобутових товарів, радіо-телевізійної та іншої аудіо-апаратури (а.с. 46). Разом з тим, відповідно до рішення Криворізької міської ради від 23.09.2020 №5017 «Про врегулювання деяких питань оренди комунального майна територіальної громади міста Кривого Рогу» та рішення міської ради №570 від 30.06.2021, Комунальному підприємству «Парковка та реклама» Криворізької міської ради доручено обслуговування об`єктів нерухомості та здійснення розподілу орендної плати. Згідно з наказом Управління комунальної власності міста №277-ум від 29.12.2021, нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] передано на балансовий облік КП «Парковка та реклама» Криворізької міської ради (а.с. 72-73), що підтверджується актом приймання-передачі основних засобів від 31.12.2021 (а.с.76-77) та довідкою про балансову належність (а.с.78). Крім того, відповідно до умов договору оренди, орендна плата підлягала перерахуванню на рахунок КП «Парковка та реклама» з подальшим розподілом коштів між підприємством та місцевим бюджетом. Таким чином, КП «Парковка та реклама» Криворізької міської ради є учасником договірних правовідносин, балансоутримувачем об`єкта оренди та особою, на рахунок якої відповідно до договору підлягає сплата орендної плати, а відтак має право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Згідно зі ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на судовий захист свого порушеного права. Оскільки саме КП «Парковка та реклама» є отримувачем платежів та несе витрати, пов`язані з утриманням майна і сплатою земельного податку, суд вважає його належним позивачем у даній справі. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Пунктом 10.5 договору передбачено, що у разі відсутності письмового повідомлення про припинення його дії після закінчення строку договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах. Доказів розірвання або припинення договору, а також доказів повернення орендованого майна суду не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що договір оренди є чинним у спірний період. Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає майно у користування за плату, а наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування майном. Частиною 3 ст. 285 Господарського кодексу України встановлено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Пунктом 4.1 Договору 22/32 визначено, що орендна плата сплачується щомісячно не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Із наданих позивачем розрахунків заборгованості, копій рахунків та акту звіряння розрахунків убачається, що у період з липня 2023 року по червень 2025 року орендна плата відповідачем не сплачувалася, у зв`язку з чим утворилась заборгованість (а.с. 36-37). Доказів внесення зазначених платежів у встановлені договором строки відповідачем не надано, відзив на позовну заяву до суду не подано, заперечення проти наданих позивачем розрахунків відсутні. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Оскільки відповідач не довів факту належного виконання грошового зобов`язання та не спростував подані позивачем докази, суд приймає їх як належні та допустимі. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Невиконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати у визначені договором строки є порушенням зобов`язання у розумінні ст. 610 ЦК України, а з огляду на сплив встановленого строку виконання свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Зазначена відповідальність є імперативною та не залежить від вини боржника, що узгоджується з правовою природою відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України. Судом перевірено надані позивачем розрахунки 3% річних у сумі 194,81 грн та інфляційних втрат у сумі 759,44 грн (а.с. 38-39). При перевірці встановлено, що 3% річних обчислені за формулою: сума основного боргу ? 3% ? кількість днів прострочення / 365, із визначенням кількості днів прострочення з наступного дня після встановленого договором строку виконання зобов`язання до дня подання позову. Інфляційні втрати розраховані шляхом застосування щомісячних індексів інфляції, оприлюднених Державною службою статистики України, до суми простроченого зобов`язання за весь період прострочення, що відповідає усталеній судовій практиці, зокрема правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові КЦС ВС від 10.07.2019 у справі №522/1915/16-ц. Пунктом 4.7 договору № 22/32 від 14.07.2014 передбачено відповідальність у вигляді пені 0,5% за кожен день прострочення. Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. Частиною 6 ст. 232 ГК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, якщо інше не встановлено договором. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені у загальній сумі 855,09 грн. Встановлено, що нарахування пені здійснено з урахуванням положень п. 4.7 договору оренди та вимог ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до яких розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період прострочення. Із розрахунку вбачається, що позивачем при визначенні розміру пені застосовано облікові ставки НБУ, які фактично діяли у періоди прострочення виконання зобов`язання, з урахуванням їх змін, а нарахування здійснювалось пропорційно кількості днів прострочення за формулою: сума простроченого платежу ? (подвійна облікова ставка НБУ / 365) ? кількість днів прострочення (а.с. 40-41). Судом встановлено, що в жодному з періодів нарахування розмір пені не перевищував подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на відповідну дату. Також перевіркою встановлено, що нарахування пені здійснювалось у межах шестимісячного строку з дня, коли зобов`язання мало бути виконане, що відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Арифметична перевірка проміжних і підсумкових розрахунків підтверджує правильність визначення періодів прострочення, застосованих процентних ставок та підсумкової суми пені у розмірі 855,09 грн. Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано, контррозрахунок до суду не подано. Підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України суд не вбачає, оскільки відповідне клопотання відповідачем не заявлено, а також з огляду на те, що нарахована сума пені є співмірною розміру основного зобов`язання та тривалості прострочення. Відповідно до ст. 796, 797 ЦК України плата за користування будівлею включає плату за користування земельною ділянкою. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами 04.01.2022 укладено договір №369-ВЗП про відшкодування земельного податку (а.с.147), відповідно до якого відповідач зобов`язався відшкодовувати балансоутримувачу витрати зі сплати земельного податку пропорційно площі займаного приміщення. Підписані сторонами розрахунки розміру відшкодування земельного податку за 20222024 роки свідчать про погодження сторонами порядку визначення розміру відповідних платежів, що узгоджується з принципом свободи договору, передбаченим ст. 627 Цивільного кодексу України, та обов`язковістю договору для сторін відповідно до ст. 629 ЦК України (а.с. 43). Відповідно до п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку. Згідно зі ст. 269 ПК України платниками плати за землю є власники земельних ділянок та землекористувачі. Частиною 1 ст. 287 ПК України передбачено, що плата за землю сплачується з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Судом встановлено, що балансоутримувач об`єкта нерухомості сплачує земельний податок за земельну ділянку, на якій розташоване орендоване приміщення, що підтверджується податковими деклараціями з плати за землю за відповідні роки та довідкою контролюючого органу про відсутність заборгованості (а.с. 98-146). Враховуючи положення ст. 796, 797 ЦК України, відповідно до яких плата за користування будівлею включає плату за користування земельною ділянкою, а також умови укладеного між сторонами договору №369-ВЗП, відповідач зобов`язаний відшкодовувати понесені позивачем витрати зі сплати земельного податку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості з відшкодування земельного податку за період з вересня 2022 року по липень 2025 року (а.с. 149-152) перевірено судом на предмет відповідності погодженим сторонами розрахункам, встановленим ставкам та арифметичній правильності. Розрахунок здійснено з урахуванням фактичних ставок земельного податку, визначених рішеннями органу місцевого самоврядування, та пропорційно площі займаного приміщення. Арифметична перевірка судом підтвердила правильність визначення щомісячних сум та підсумкового розміру заборгованості у сумі 9 038,17 грн. Доказів сплати відповідачем зазначених сум або контррозрахунку суду не надано. Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України. Згідно з пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 ПК України постачання послуг це будь-яка операція, що не є постачанням товарів, зокрема надання права користування майном. Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Парковка та реклама» Криворізької міської ради є платником податку на додану вартість, що підтверджується витягом з реєстру платників ПДВ (а.с. 162). Надання в оренду нерухомого майна є операцією з постачання послуг у розумінні Податкового кодексу України, а тому підлягає оподаткуванню ПДВ за загальною ставкою. Посилання на пп. 196.1.15 п. 196.1 ст. 196 ПК України, відповідно до якого не є об`єктом оподаткування ПДВ операції з оплати орендної плати за договорами оренди цілісних майнових комплексів державних чи комунальних підприємств за умови, що орендодавцем виступає орган державної влади або орган місцевого самоврядування та платежі у повному обсязі зараховуються до бюджету, у даному випадку не підлягає застосуванню. Як встановлено судом, орендодавцем за договором виступає комунальне підприємство, яке є окремою юридичною особою, а орендні платежі відповідно до умов договору розподіляються між місцевим бюджетом та підприємством і не зараховуються у повному обсязі до бюджету. Таким чином, сукупність умов, передбачених пп. 196.1.15 ПК України, відсутня. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що операції з надання відповідачу послуг з оренди нерухомого майна є об`єктом оподаткування ПДВ, а нарахування позивачем податку на додану вартість у складі орендної плати здійснено правомірно та у відповідності до вимог Податкового кодексу України. Судом встановлено, що позовну заяву подано до суду 28 серпня 2025 року, що підтверджується відміткою суду про її надходження (а.с. 2). Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк для звернення до суду за захистом порушеного права. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. У зобов`язаннях із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Умовами договору оренди передбачено, що орендна плата сплачується до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Отже, право на звернення до суду щодо кожного окремого платежу виникало після спливу зазначеного строку. Як убачається з матеріалів справи, спірна заборгованість з орендної плати охоплює період з липня 2023 року по червень 2025 року, а заборгованість з відшкодування земельного податку з вересня 2022 року по липень 2025 року. Строк виконання зобов`язання щодо вересня 2022 року настав 20 жовтня 2022 року, тобто менш ніж за три роки до моменту звернення позивача до суду. Таким чином, з огляду на дату подання позову 28.08.2025 та строки виконання спірних грошових зобов`язань, суд дійшов висновку, що позов подано в межах установленої законом трирічної позовної давності, а підстав для застосування наслідків її спливу не встановлено. Відповідачем відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подано, доказів на спростування позовних вимог або документів, що підтверджують належне виконання зобов`язання, до суду не надано, про що свідчать матеріали справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі неподання відзиву без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно зі ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано належні письмові докази, зокрема: договір оренди, договір про відшкодування земельного податку, розрахунки заборгованості, копії рахунків, акти звіряння, податкові декларації та інші документи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що мають значення для справи. Подані позивачем документи є письмовими доказами у розумінні ст. 95 ЦПК України. Оцінюючи надані докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд виходить із їх належності, допустимості, достовірності та достатності у сукупності для встановлення обставин справи. Подані документи взаємопов`язані між собою, узгоджуються за змістом, підтверджують наявність зобов`язання, його розмір та факт прострочення. Відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували наведені обставини або ставили під сумнів правильність розрахунків позивача, у зв`язку з чим суд приймає надані позивачем докази як такі, що підтверджують обґрунтованість заявлених вимог. З огляду на викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 14.08.2025 № 17011 (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved