Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

15.07.2025 р. до Чернігівського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява від позивачів до відповідачів, в якій позивачі просять: 1) визнати право [PERSON] на користування житловим будинком із господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] ; 2) зобов`язати виконавчий апарат Серднівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати право [PERSON] на користування житловим будинком із господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] ; 4) зобов`язати виконавчий апарат Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 5) стягнути з [PERSON] на користь позивачів пропорційно понесені судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 4 844,80 грн. В обгрунтування позову зазначили, що 30.05.2012 між [PERSON] та ПАТ "Банк Богуслав" було укладено кредитний договір та договір іпотеки на будинок в [ADDRESS] . 09.12.2015 ПАТ "Банк Богуслав" уклав договір купівлі-продажу цього будинку з [PERSON] . В подальшому, між [PERSON] та [PERSON] 20.10.2017 було укладено договір купівлі-продажу цього будинку. А потім [PERSON] за договором купівлі-продажу від 08.10.2024 року продав цей будинок [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 14.11.2018 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні цим будинком та їх виселення. У цій постанові суд зазначив, що їх не може бути виселено з зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення. З червня 2025 року новий власник будинку [PERSON] проводить активні дії та намагається самостійно виселити позивачів з житлового будинку, шляхом заселення сторонніх осіб, які не мають права та жодних законних підстав на проживання у цьому житловому будинку. Позивачі іншого житла не мають, а сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення колишніх членів сім`ї власника будинку. Право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію. Позивачі не втратили права користування спірним житловим будинком, а рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням є підставою для реєстрації особи у спірному житлі, тобто позовні вимоги про зобов`язання зареєструвати місце проживання є похідними. Відповідно до розпорядження Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.07.2025 р. № 01-12/135 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, встановлено, що враховуючи неможливість продовження розгляду судової справи, з метою забезпечення права учасників процесу на своєчасний судовий розгляд, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Чернігівського районного суду Чернігівської області відповідно до рішення Вищої ради правосуддя «Про звільнення [PERSON] з посади судді Чернігівського районного суду Чернігівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» від 15.07.2025 р. № 1465/0/15-25, на підставі рішення зборів суддів Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15.07.2025 р. № 4, вказана справа підлягає повторному автоматизованому розподілу. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.07.2025 р. справа розподілена судді Кухті В.О. Ухвалою судді від 22.07.2025 р. провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 22.09.2025 р. Представником відповідача надано відзив в якому вона просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що на час укладення нею договору купівлі-продажу спірного житлового будинку жодні особи в ньому фактично не проживали та не були не зареєстровані. З 14.02.2025 року у ньому зареєстровані лише відповідачка та її неповнолітня донька. Попередній власник [PERSON] повідомив їй, що позивачі самостійно звільнили житло і на час відчуження будинку вони в ньому не проживали та особистих речей не мали. З постанови Верховного Суду від 14.11.2018 убачається, що [PERSON] мотивував касаційну скаргу тим, що він не має жодного відношення до зазначеного будинку, оскільки у ньому не зареєстрований та не проживає. Позивачі добровільно виселилися з будинку і відповідно втратили інтерес до нього. Відповідачка жодних дій щодо виселення позивачів не вчиняла і є добросовісним набувачем будинку. Підготовче засідання призначене на 22.09.2025 р. відкладено на 14.10.2025 р. у зв`язку із клопотаннями представника відповідача про відкладення. Ухвалою суду від 14.10.2025 р. підготовче провадження було закрите та справу призначено до судового розгляду на 14.11.2025 р. В подальшому розгляд справи відкладався за клопотанням представників сторін на 09.12.2025 р., 13.01.2026 р., 11.02.2026 р. та 17.02.2026 р. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Позивачі додали, що проживали в спірному будинку майже весь час. Зокрема, на час повномасштабного вторгнення рф вони проживали в будинку і перебували в окупації. [PERSON] виїжджала за кордон, але поверталася. [PERSON] зазначив, що він проживав у будинку, але відповідачка найняла осіб, які вивезли його речі у невідомому напрямку, і зараз, оскільки будинок через відсутність опалення е придатний для життя, то він змушений проживати у чужих людей і був позбавлений елементарних побутових речей. Представниця відповідачки [PERSON] проти позову заперечила з підстав зазначених у відзиві. Відповідач Седнівська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області представника в судове засідання не направила. Заслухавши позивачів та їх представника, представницю відповідачки, дослідивши докази у справі, суд доходить наступних висновків. Згідно з договором дарування житлового будинку [PERSON] подарувала [PERSON] належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.12.2015 року ПАТ "Банк Богуслав" продав та передав у власність покупцю [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 14.11.2018 було вирішено спір між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, примусове виселення, відшкодування майнової шкоди. При цьому Верховний Суд зазначив, що Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору, а саме шляхом його продажу ПАТ «Банк «Богуслав» (іпотекодержателем) від свого імені в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому банк повинен був повідомити покупця про обтяження будинку у вигляді проживання у ній іпотекодавця та членів її сім`ї. Крім того, банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР, оскільки на час продажу предмету іпотеки вона містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. За відсутності підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги [PERSON] . Новий власник має право на відновлення своїх прав шляхом звернення до банку з позовом про відшкодування шкоди, якщо той неналежним чином виконав обов`язок щодо інформування покупця нерухомого майна про його обтяження, чи шляхом звернення з вимогами про виконання банком обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.10.2017 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] також звертався з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком з господарськими спорудами шляхом виселення. Залишаючи без змін рішення попередніх інстанцій Верховний Суд в постанові від 08.01.2024 у справі №748/2615/19 зазначив наступне. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства», заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», заява № 7205/02, пункти 60-63). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, пункт 110). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивача ( [PERSON] ) як власника будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, наведені такі правові висновки. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Тобто будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 359/4376/22 зазначено, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Тривалий час проживання відповідачів ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним їм в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення відповідача з цього житла є невиправданим втручанням у його приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до вказаного, висновок судів попередніх інстанцій, що виселення відповідачів із спірного житла не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованим. Доводи скаржника ( [PERSON] ), що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно оцінили інтереси власника та особи, яка підлягає виселенню, на предмет пропорційності втручання у право на житло, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що [PERSON] зазначене житло придбала не за кредитні кошти, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] іншого житла не мають. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що кожен з відповідачів має можливість проживати за адресами своєї реєстрації. Проте, з матеріалів справи вбачається, а також встановлено судами, що відповідачі тривалий час проживають саме в будинку [ADDRESS] і вказане житло вважають своїм єдиним місцем проживання. Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки права колишнього власника житла та його сім`ї, які є відповідачами у цій справі, також повинні бути захищені, і будь-яке втручання, що призводить до позбавлення їх прав на житло, повинно ґрунтуватися на вимогах закону, бути обґрунтованим і необхідним для захисту прав позивача, при цьому не накладаючи надмірний тягар на відповідачів. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мали право користування спірним будинком, щопідтверджено вищезазначеними постановами Верховного Суду. За договором купівлі-продажу від 08.11.2024 року [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] ., та земельну діялнку, на якій він знаходиться. Проте, як і при попередніх відчуженнях спірного будинку, це не звузило обсяг прав позивачів на нього. Доводи представниці відповідачки, що позивачі добровільно виселилися з будинку спростовуються поясненнями самих позивачів та актом обстеження встановлення факту проживання або не проживання осіб від 13.11.2025, складеному комісією Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому зазначено, що за поясненнями сусідів позивачі проживали в цьому будинку і там були їх речі, а [PERSON] останній раз приїжджала в квітні 2025 року. [PERSON] дійсно виздила за кордон, але з 16.04.2025 по 01.05.2025 перебувала в Україні, що підтверджується листом ДПСУ від 27.01.2026, а також на час винесення рішення знаходиться в Україні та брала участь в судових засіданнях. Доказів, що позивачі мають інше житло не надано. Отже, вимоги щодо визнання за позивачами права користування спірним будинком підлягають задоволенню. Проте, стосовно вимог зобов`язати виконавчий апарат Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області зареєструвати місце проживання позивачів, то суд вважає ці вимоги передчасними, так як позивачі не зверталися до Седнівської селищної ради з такими вимогами, тому відповідно і їх права не були порушені селищною радою. З огляду на це в задоволенні вимог до позивачів, до Седнівської селижної ради слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачів пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: partial