Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ [PERSON] звернулася із позовом до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та [PERSON] в якому просила: визнати незаконним та скасувати рішення 11 сесії 8 скликання Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 412 від 28 вересня 2021 року в частині надання дозволу [PERSON] на виготовлення землевпорядних документів на земельну ділянку, розташовану у с. Зарічани Житомирського району Житомирської області орієнтовною площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства; скасувати рішення 13 сесії 8 скликання Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 504 від 20 листопада 2021 року в частині передачі у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935 площею 0,0709 га у с. Зарічани Житомирського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0709 га, яка розташована у с. Зарічани Житомирського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935 шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки та відповідний запис у Поземельній книзі, зобов`язавши уповноваженого державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області внести до Державного земельного кадастру відомості про скасування в поземельній книзі записів щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935; скасувати рішення та відповідний запис приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Силіної Н.В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935, індексний номер 75162061 від 21 вересня 2024 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. та зареєстрований в реєстрі № 3235 від 21 вересня 2024 року; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку 0,0709 га, яка розташована у с. Зарічани Житомирського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935; стягнути з Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000,50 грн. У обґрунтування заявленого [PERSON] повідомила, що у 2000 році вона разом із братом [PERSON] отримали у дар від свого батька [PERSON] частину житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2011 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . При розробці технічної документації на належну позивачці земельну ділянку [PERSON] дізналася, що площа її земельної ділянки перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935 на 93,8082% у зв`язку із чим їй було відмовлено у реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. У подальшому, [PERSON] дізналася, що у вересні 2021 року відповідним рішенням Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області громадянину [PERSON] наданий дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку орієнтовною площею 0,1200 га в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області, а у листопаді 2021 року ця технічна документація була затверджена рішенням цієї ж сільської ради внаслідок чого [PERSON] зміг зареєструвати у Державному земельному кадастрі право власності на земельну ділянку 1822082500:02:001:1935, яку в подальшому відчужив на підставі договору купівлі-продажу на користь [PERSON] . Відтак, на думку заявниці, згадані дії Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області і Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області призвели до грубого порушення права власності [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку, а тому рішення цих органів мають бути скасовані, а договір купівлі-продажу земельної ділянки визнаний недійсним із подальшим скасування права власності [PERSON] на це майно та витребування такого майна з незаконного володіння [PERSON] . В межах цього провадження третьою особою [PERSON] заявлений позов до [PERSON] в якому останній просить суд: скасувати рішення та відповідний запис приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Силіної Н.В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935, індексний номер 75162061 від 21 вересня 2024 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. та зареєстрований в реєстрі № 3235 від 21 вересня 2024 року; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку 0,0709 га, яка належить йому на праві власності в рівних частинах з [PERSON] згідно договору дарування АВМ № 627778 від 15 вересня 2000 року, яка розташована у с. Зарічани Житомирського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935. Обґрунтування позовної заяви [PERSON] в частині заявлених ним позовних вимог до [PERSON] повністю співпадає із обґрунтування позовної заяви [PERSON] ІІ. ПРОЦЕДУРА СУДОВОГО РОЗГЛЯДУ ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 28 лютого 2025 року в цій справі відкрито загальне позовне провадження. 05 серпня 2025 року ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні, до спільного розгляду із первісним позовом прийнята позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] до [PERSON] . Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву [PERSON] у якому заперечила позовні вимоги останньої у повному обсязі. У обґрунтування своєї позиції [PERSON] повідомила, що державний акт на право власності на згадану [PERSON] в позові земельну ділянку є сфальсифікованим та нікчемним, оскільки у ньому вказано, що цей акт видався на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2000 року по справі № 2-141, яке стосувалося питання аліментів, а не вирішення земельного спору. Відтак, цей акт не міг бути виданим на підставі вищевказаного рішення суду дарувальникові [PERSON] . Також [PERSON] повідомила, що навіть у випадку існування у [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, то ця ділянка має бути виділена з сформованої земельної ділянки, якій присвоєний відповідний кадастровий номер. Окремо [PERSON] акцентувала увагу на тому, що [PERSON] не зазначено будь-яких підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, а витребування спірної земельної ділянки з її добросовісного володіння буде неправомірним, оскільки покладе на неї невиправданий надмірний індивідуальний тягар. [PERSON] , у свою чергу, подала на цей відзив відповідь у якому підтримала свою позицію, викладену в позові. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області також скористався своїм процесуальним правом та подало відзив на позовну заяву в якому заперечило проти позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Свою позицію останнє обґрунтувало тим, що вони не є належним відповідачем у цій справі, оскільки виконують виключно дії з приводу державної реєстрації земельних ділянок. Натомість, в силу відповідної практики Верховного Суду, яка освітлена у постановах Великої Палати від 05 липня 2023 року по справі 910/15792/20 та від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц, належним відповідачем у цьому випадку виступає орган, у розпорядженні якого перебуває на час пред`явлення позову спірна земельна ділянка або особа, якій ця ділянка належить. Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалося. 13 листопада 2025 року підготовчий розгляд справи завершений і справа призначена до судового розгляду по суті. У ході судового розгляду справи представник позивачки [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] підтримав позови своїх довірителей із підстав, вказаних у них. Представник відповідачки [PERSON] заперечував проти задоволення цього позову. Інші учасники цієї справи, будучи належним чином та завчасно повідомленими про існування цього спору, у судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 29 березня 1994 року рішенням Зарічанської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель загальною площею 0,14 (а.с. 134-135 зворот т. 1). 20 жовтня 1997 року на підставі вищевказаного рішення [PERSON] виданий державний акт на право приватної власності на землю серії 1-ЖТ № 015131 відповідно до якого останній отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,1765 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Зарічани (а.с. 136 т. 1). У справі № 2-141/2000 Житомирським районним судом Житомирської області 20 січня 2000 року ухвалено рішення про стягнення аліментів з громадянина [PERSON] (а.с. 114 т. 1). 10 квітня 2000 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 2-147 суд вирішив розділити присадибну ділянку біля житлового будинку [ADDRESS] , а саме виділив у користування [PERSON] земельну ділянку площею 461 м2 позначену на площі буквами А-Б-І-К-Л-М-Н-О-П-Р-Р1-Ф-С1-С-Т-И-А, площею 359 м2 позначену на площі буквами Е-Є-Ж-С2-Ч-Ш-Д-Е, а всього загальною площею 854 м2 (а.с. 137-139 т. 1). 15 серпня 2000 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на землю ЖТ-08-12 № 000557 відповідно до якого останній отримав прво власності на земельну ділянку на території с. Зарічани Житомирського району Житомирської області загальною площею 0,2011 га з яких 0,0827 га для обслуговування жилого будинку та 0,1184 га для ведення особистого підсобного господарства. Зазначений державний акт виданий на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2000 року по справі № 2-141 (а.с. 28 т. 2). 15 вересня 2000 року [PERSON] на підставі договору дарування частини жилого будинку та земельної ділянки подарував [PERSON] та [PERSON] 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,211 га для обслуговування цього будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території с. Зарічани. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. і зареєстровано в реєстрі за № 4852 (а.с. 18 т. 1). 01 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області із заявою в якій просив виділити йому земельну ділянку та надати дозвіл на розробку та виготовлення документації із землеустрою для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,12 га в [ADDRESS] (а.с. 63 т. 1). 28 вересня 2021 року рішенням Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 412 громадянину [PERSON] наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме на земельну ділянку орієнтовною площею 0,1200 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області (а.с. 66-67 т. 1). 30 листопада 2021 року рішенням Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 504 громадянину [PERSON] затверджений проект землеустрою та передана у власність земельна ділянка з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935 загальною площею 0,0709 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області (а.с. 61-62 т. 1). 21 вересня 2024 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3235 продав [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0709 га з кадастровим номером № 1822082500:02:001:1935 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. (а.с. 167-168 т. 1) У 2024 року [PERSON] та [PERSON] виготовили технічну документацію щодо земельної ділянки площею 0,0748 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області (а.с. 20-48 т. 1). Рішенням № РВ-6300121152024 від 21 листопада 2024 року відділом № 7 Управлінням забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Харківській області [PERSON] відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку із тим, що земельна ділянка [PERSON] перетинається з земельною ділянкою 1822082500:02:001:1712 (площа перетинання 0,2192 га) та з земельною ділянкою 1822082500:02:001:1935 (площа перетинання співпадає на 93,8082) (а.с. 49 т. 1). Станом на 23 січня 2025 року власницею спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935 є [PERSON] , яка набула право власності на цю земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2024 року № 3235, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. (а.с. 58 т. 1). У листі № 390/35-25 від 12 лютого 2025 року Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повідомило, що земельна ділянка за № 1822082500:02:001:1935 зареєстрована на підставі «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,0709 га для ведення особистого селянського господарства в межах с. Зарічани Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області». Технічна документація розроблена у 2021 року ФОП [PERSON] (а.с. 71 т. 1). IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно із приписами ст. 128 ЦК УСРСР в редакції від 30 жовтня 1999 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Земельні відносини в Україні, станом на день дарування [PERSON] своїм дітям [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, врегульовувалися Земельним кодексом України від 18 грудня 1990 року (в ред. від 12 липня 2000 року) (далі ЗК України від 18 грудня 1990 року) Відповідно до п. 2 та п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗК України від 18 грудня 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території, зокрема, належить реєстрація права власності та ведення земельно-кадастрової документації. Право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (ст. 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Водночас, станом на день набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку 1822082500:02:001:1935 земельні правовідносини в Україні врегульовувалися приписами Земельного кодексу України (далі ЗК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 79-1 ЗК України унормовано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Приписами пункту «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Водночас, у ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Правила ст. 125 ЗК України вказували на те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Разом із тим, у п. 34 ч. 1 ст. 26 вказаного закону зазначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 10 ст. 59 цього закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру врегульовані нормами Закону України «Про державний земельний кадастр» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Підстави внесення відомостей до Державного земельного кадастру, вимоги до документів, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та порядок державної реєстрації земельної ділянки визначені ст. ст. 21-22, 24 Закону України «Про державний земельний кадастр». Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовуються положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За правилами п.п. 1 та 14 ч. 1 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Приписами ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Водночас, у ст. 378 ЦК України зазначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Нормою ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України вказують на те, що у випадку коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19) У постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц зазначено, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі ст. 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої (пункт 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 520/8065/19). Водночас, відповідно до правової позиції, викладеної у пунктах 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року по справі № 907/50/16 за змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Також у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та в пункті 58 постанови від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Разом з тим, у п. 39 постанови від 21 серпня 2019 року по справі № 911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що вимога про визнання недійсним рішення сільради про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не є ефективним способом захисту позивача, зокрема задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Тому такі вимоги не повинні розглядатися в межах одного провадження. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення сільради, без заявлення вимоги про визнання його недійсним, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Своєю чергою, у п. 11 постанови від 20 червня 2023 року по справі № 633/408/18 Велика Палат Верховного Суду наголошувала на тому, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). При цьому Велика Палата Верховного Суду вказує, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Окрім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. Окремо Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної. Водночас, абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України вказує на те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України). Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20). V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовів [PERSON] та [PERSON] з огляду на наступне. Як встановлено судом у ході розгляду цієї справи [PERSON] (батько позивачів) на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2000 року по справі № 2-147 набув право власності на земельну ділянку загальною площею загальною площею 854 м2 біля житлового будинку [ADDRESS] . У подальшому, на підставі цього рішення суду [PERSON] отримав державний акт ЖТ-08-12 № 000557 відповідно до якого останній зареєстрував своє право власності на земельну ділянку на території с. Зарічани Житомирського району Житомирської області загальною площею 0,2011 га із яких 0,0827 га для обслуговування жилого будинку та 0,1184 га для ведення особистого підсобного господарства. Посилання сторони відповідача на те, що вказаний вище акт є сфальсифікованим у зв`язку із зазначенням у ньому підставою набуття рішення суду по справі № 2-141 суд відхиляє, оскільки при дослідженні наданих сторонами письмових доказів у взаємозв`язку між собою судом установлено, що відображення у державному акті номеру судового рішення як «№ 2-141» є механічною опискою, оскільки рішення в цій справі ухвалено судом у січні 2000 року і не стосувалося прав та обов`язків [PERSON] . Натомість, 10 квітня 2000 року Житомирським районним судом Житомирської області у справі № 4-127, яка стосувалася питання права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку, ухвалено рішення, яким цю ділянку передано у власність останнього. Згодом, 15 вересня 2000 року [PERSON] на підставі договору дарування № 4852 подарував [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,211 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території с. Зарічани. Відтак, в силу положень ст. 128 ЦК УСРСР в редакції від 30 жовтня 1999 року, яка діяла на момент укладення зазначеного договору, [PERSON] та [PERSON] набули право власності на цю земельну ділянку в момент прийняття цього дару, тобто в момент підписання договору. За таких обставин, суд зауважує, що Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області протиправно надала дозвіл [PERSON] на розробку технічної документації на спірну земельну ділянку, оскільки станом на 2021 року така ділянка, фактично, була сформованою та належала [PERSON] та [PERSON] про що свідчить державний акт ЖТ-08-12 № 000557 від 15 серпня 2000 року й договір дарування від 15 вересня 2000 року № 4852. Зазначений перебіг подій призвів до того, що у подальшому вищевказаний орган місцевого самоврядування протипарвно передав цю земельну ділянку [PERSON] та останній зміг зареєструвати зазначену земельну ділянку за собою й відчужити її на користь відповідачки [PERSON] . Водночас, суд наголошує, що в силу правових позицій Великої Палати Верховного Суду, які відображені у постановах від 21 серпня 2019 року по справі № 911/3681/17 та від 20 червня 2023 року по справі № 633/408/18, скасування відповідних рішень сільської ради з подальшим скасуванням реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі, а також визнання договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки із скасуванням державної реєстрації права власності за відповідачкою у цьому випадку є неефективним способом захисту права оскільки задоволення цих вимог, фактично, не призведе до відновлення володіння земельною ділянкою, а лише усуне перешкоди у її користуванні. Однак, із суті позовних вимог слідує, що [PERSON] та [PERSON] бажають не усунути перешкоди у користуванні спірною ділянкою, а відновити своє порушене право власності на неї. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, що стосуються: рішень Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 412 від 28 вересня 2021 року та № 504 від 30 листопада 2021 року; скасування реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 1822082500:02:001:1935 в Державному земельному кадастрі; визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 3235 від 21 вересня 2024 року та реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку за [PERSON] . З приводу позовної вимоги [PERSON] про стягнення зі Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області моральної шкоди суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволеною, оскільки [PERSON] не надано суду жодних доказів на підтвердження існування у неї моральних страждань чи психологічного розладу, що проявляються у порушеннях сну, природної поведінки та нормальних життєвих зв`язків із сім`єю та оточуючими, на які вона посилається у позові як на підставу своїх вимог. Водночас, суд частково задовольняє вимогу [PERSON] та повністю задовольняє вимогу [PERSON] про витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] , оскільки така земельна ділянка вибула із власності [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення сільської ради про безоплатну передачу такої землі у приватну власність [PERSON] й таке витребування здійснюється судом з легітимною метою, а саме з метою задоволення суспільного й публічного інтересу, зокрема задля відновленого права власності позивачів, яке було порушено діями органу місцевого самоврядування. Своєю чергою, часткове задоволення вимоги [PERSON] зумовлено тим, що спірна ділянка вцілому не може бути витребуваною на її користь, оскільки вона володіє лише частиною цієї ділянки. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ У порядку ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] підлягають до стягнення понесені останніми та документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які складаються із витрат по сплаті судового збору за позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з її незаконного володіння. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial