Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У вересні 2025 року позивач КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію. В обґрунтування позову вказує, що КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР здійснює постачання теплової енергії на будинок за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Інформація щодо встановлених тарифів є загальновідомою, розміщена на офіційних веб-порталах КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Відповідач, фактично споживши вищезазначені послуги, не надсилав позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. На думку позивача це свідчить про те, що він надав відповідачу житлово-комунальні послуги належним чином, а саме якісно, своєчасно та у повному обсязі. Проте відповідач оплату в повному обсязі за надані послуги не здійснював. Станом на 31.08.2025 борг відповідача перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР за спожиту теплову енергію становить 28 401,74 грн. Відповідач [PERSON] , діючи через свого представника Драченка В.В., подав відзив на позовну заяву, якому частково визнав позовні вимоги та зазначив, що підстави для стягнення боргу є лише за період, коли він став власником квартири. Відповідач посилається на укладений 02.09.2024 спадковий договір щодо квартири, за яким до цього часу він не мав прав та обов`язків щодо спірного майна, а тому нарахування боргу за період з 01.01.2022 до 02.09.2024 вважає безпідставним. Також указує, що заборона відчуження була знята 31.01.2025, а право власності на квартиру зареєстровано за ним 10.02.2025, у зв`язку з чим нарахування за період з 02.09.2024 до 10.02.2025 є необґрунтованим. [PERSON] наводить власний розрахунок і зазначає, що борг, який підлягає стягненню, може стосуватися лише періоду з 10.02.2025 до 31.08.2025, і за цим розрахунком становить 2 262,41 грн, однак надалі ним сплачено позивачу 3 690,00 грн, тому предмет спору в цій частині відсутній і провадження підлягає закриттю. Також у відзиві заявлено про понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн, і зазначено, що відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи та у зв`язку з цим звільнений від сплати судового збору. У прохальній частині відзиву відповідач просить: закрити провадження в частині стягнення 2 261,41 грн, відмовити у стягненні 26 139,33 грн, а також стягнути з позивача 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу. Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, правом на подання відповіді на відзив не скористався. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла 25.09.2025 до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.10.2025 позовна заява залишена без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків. Представником позивача [PERSON] 13.10.2025 подано заяву про усунення недоліків разом із клопотанням про витребовування доказів у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Кондакової Н.В. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Дана цивільна справа визнана судом малозначною і розглядається в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Також ухвалою судді від 15.10.2025 задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Кондакової Н.В. належним чином завірену копію спадкового договору. Представником відповідача Драченком В.В. 05.01.2026 подано відзив на позовну заяву. Судове засідання, призначене на 18.11.2025, відкладено за клопотанням представника позивача з метою додаткового вивчення документів. У засіданні, призначеному на 13.01.2026, зроблено перерву задля надання можливості представнику позивача ознайомитися з відзивом на позов. У судовому засіданні представник відповідача Драченко В.В. наполягав на частковому закриттю провадження та відмові в задоволенні позову в іншій частині з мотивів наведених у відзиву. Представник позивача 16.02.2026 в судове засідання не з`явився, будь-які клопотання на час проведення судового засідання не надходили. Положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги- це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком) та комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами). Статтями 7, 8 вказаного вище Закону визначені права та обов`язки споживачів й виконавця комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством і умовами договорів, а обов`язком споживача - є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. При цьому, п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. За змістом ст. 67-68, 162 ЖК України наймач чи власник житла зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги по затвердженим тарифам. Плата за комунальні послуги вноситься щомісячно. Крім того, згідно ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання. Згідно із ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Фактичні обставини, встановлені судом В судовому засіданні встановлено, що на КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР покладене виконання державної соціальної програми забезпечення підприємств та населення міста тепловою енергією для потреб опалення та гарячого водопостачання і воно здійснює постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до будинку [ADDRESS] , в тому числі і квартири [ADDRESS] . Відповідно до спадкового договору, укладеного 02.09.2024 між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач), на останнього покладено зобов`язання у випадку смерті відчужувача здійснити поховання. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 10.02.2025 право власності на кв. [ADDRESS] належить [PERSON] . Отже, відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, які йому надає КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР за вказаною вище адресою з 10.02.2025. Водночас позивачем заявлено позовні вимоги до [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію за період з 01.01.2022 до 31.08.2025. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень; суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Оцінюючи доводи сторін і подані докази, суд виходить з того, що позов заявлено про стягнення заборгованості за період з 01.01.2022 до 31.08.2025, тоді як із наданих відповідачем документів убачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] з 10.02.2025. Позивачем не подано належних і допустимих доказів того, що саме відповідач був споживачем (користувачем) спірних послуг у період до 10.02.2025, або що на нього в установленому законом порядку перейшов обов`язок зі сплати заборгованості, сформованої іншою особою (попереднім власником/користувачем). За таких обставин покладення на відповідача обов`язку сплатити нарахування за період до набуття ним права власності є необґрунтованим. У частині вимог за період, коли відповідач є власником (споживачем) послуг, суд ураховує, що відповідачем у відзиві наведено власний розрахунок, відповідно до якого заборгованість, яка може стосуватися періоду з 10.02.2025 до 31.08.2025, становить 2 262,41 грн. Позивач, будучи належним чином повідомленим про подання відзиву, не скористався правом на подання відповіді на відзив, не надав суду контррозрахунку, деталізованої довідки про нарахування/перерахунки саме у спірній частині та не спростував наведені відповідачем доводи й розрахунок, а отже не довів належними доказами розмір заборгованості, що підлягає стягненню саме з [PERSON] . Крім того, відповідачем долучено платіжні інструкції, з яких убачається, що 31.10.2025 ним сплачено на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР 3 690,00 грн як оплату за надані послуги. З урахуванням того, що позивач не довів інший (більший) розмір заборгованості відповідача за період після набуття ним права власності та не спростував доводів про здійснені платежі, суд доходить висновку, що на час розгляду справи позивачем не доведено наявності непогашеної заборгованості відповідача, яка могла б бути предметом судового захисту шляхом стягнення. Щодо клопотання відповідача про часткове закриття провадження суд зазначає таке. Закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції), якому слід надавати сутнісного, а не суто формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно й здійснення ефективного судового захисту. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін або настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань, або коли самими сторонами врегульовано спірні питання. Разом із тим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору за умови, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» вказує, що якщо предмет спору мав місце, але припинив існування після відкриття провадження у справі (зокрема у зв`язку з добровільним виконанням, сплатою заявлених сум тощо), провадження не може бути закрите з цієї підстави, оскільки закон пов`язує її саме з відсутністю, а не з припиненням предмета спору. Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження, сторони мають інші передбачені законом процесуальні механізми припинення розгляду (відмова від позову, мирова угода тощо). Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10.04.2019 у справі № 456/647/18 та від 31.07.2023 у справі № 335/8285/22. У цій справі позов подано у зв`язку з заявленою позивачем наявністю заборгованості, яка відповідачем заперечувалася, тобто на час пред`явлення позову між сторонами існував спір щодо підстав та розміру грошової вимоги. Обставина подальшої сплати відповідачем коштів після відкриття провадження сама по собі не свідчить про відсутність предмета спору на момент звернення до суду, а тому не є підставою для закриття провадження за п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У зв`язку з цим заявлене відповідачем клопотання про часткове закриття провадження задоволенню не підлягає, а спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням установлених обставин та розподілу тягаря доказування. З огляду на викладене, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані підстав покладення на відповідача обов`язку зі сплати нарахувань за період до 10.02.2025, ані наявності непогашеної заборгованості відповідача за період після набуття ним права власності з урахуванням здійснених оплат, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР до [PERSON] суд відмовляє, підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат зі сплати судового збору немає. У зв`язку з цим судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 3 028 грн, підлягає залишенню за позивачем та відшкодуванню не підлягає. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження факту надання правової допомоги та розміру витрат на правову (правничу) допомогу відповідачем до матеріалів справи долучено: договір про надання правничої допомоги від 06.10.2023 № 232-10, укладений Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» та [PERSON] ; акт № 2 наданих послуг (детальний опис робіт) до договору про надання правової допомоги № 232-10 від 05.01.2026, відповідно до якого адвокатським об`єднанням надано послуги на загальну суму 7 000,00 грн. Оцінюючи наведені докази у сукупності, суд виходить із такого. Надані документи містять відомості про вид наданих адвокатом послуг (консультування, подача адвокатського запиту, написання відзиву, представництво інтересів клієнта в судовому засіданні) та їх загальну вартість. Отже, відповідач довів як факт надання йому професійної правничої допомоги, так і розмір витрат на таку допомогу. Водночас суд перевіряє, чи є ці витрати необхідними та співмірними відповідно до критеріїв, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а саме: з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом, обсягу наданих послуг, ціни позову та значення справи для сторін. Зазначена справа стосується заборгованості з оплати послуг за надані житлово-комунальні послуги, потребувала аналізу та оцінки доказів, у тому числі проведення розрахунків, підготовки обґрунтованого відзиву та участі в судових засіданнях. З огляду на суму позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено (28 401,74 грн), розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн не є явно завищеним, не виходить за розумні межі та є співмірним складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи та ціни позову. Суд не встановив, що зазначені витрати були зайвими, не пов`язаними з розглядом цієї справи або такими, що є непропорційними предмету спору та його значенню. Крім того, позивач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, не надав жодних доказів на підтвердження їхньої надмірності чи необґрунтованості, не заперечував проти розміру заявлених до стягнення витрат. За таких обставин у суду відсутні підстави для застосування ч. 5 ст. 137 ЦПК України та зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви представника відповідача та стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved