Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Мельниченко Вікторія Валеріївна звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради про визначення місця проживання дітей. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року вказану цивільну справу передано на розгляд Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області за територіальною підсудністю. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2025 року прийнято до провадження зазначену цивільну справу, призначено підготовче засідання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 червня 2013 року 06.06.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції в Хмельницькій області зареєстровано шлюб між, [PERSON] , [INFO] , уродженкою м. Хмельницький та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.09.2021 по справі №686/17823/21 шлюб між сторонами було розірвано. В шлюбі народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Батько після припинення фактичних шлюбних стосунків самоусунувся та зник. На зв`язок з дітьми не виходив та не приймав участі у їх житті та вихованні. З 06.03.2022 року діти проживають разом з позивачем в Німеччині. За час перебування сторін у шлюбі та після його розірвання розвитком та вихованням дітей займалась виключно Позивач. Всі витрати оплачувала виключно Позивач, оскільки її заробіток був вищим, а Відповідач не давав коштів, оскільки вважав це марною тратою грошей, неодноразово наголошував, що додаткові заняття дітям непотрібні, оскільки всі базові знання вони отримують у садочку чи школі. Після розлучення взагалі перестав надавати гроші на утримання дітей, що змусило Позивача звернутись до суду для отримання судового наказу. У Позивача створені належні умови проживання дітей. В Німеччині Позивач забезпечує гідне життя дітей. В Україні в неї є власна квартира, де вони разом з дітьми будуть поживати після закінчення війни. Наразі позивач має змогу забезпечити достатнє харчування та одяг, все необхідне для фізичного, морального та духовного розвитку. Діти мають зростати в умовах материнської любові та турботи про них. Мати повністю відає себе дітям, велику увагу приділяє їх розвитку та вихованню. Згоди щодо того з ким будуть проживати діти сторони не дійшли. Оскільки Відповідач протягом останніх пів року постійно телефонує та вимагає, щоб діти проживали з ним в Україні, а не закордоном. На вмотивовані обґрунтування Позивача, що дітям проживати в Україні небезпечно - не реагує. Ухвалою суду від 19 січня 2026 року закрито підготовче засідання та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилася просила розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону. Про судове засідання відповідач повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. З врахуванням вимог п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України за неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності учасника справи в заочному порядку за згодою позивача, та з врахуванням строків розгляду справи, в т.ч. в порядку спрощеного позовного провадження. Представник Служби у справах дітей Павлоградської міської ради подав до сулу заяву, за змістом якої просив розглянути вказану справу без його участі. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, та вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Сторони перебували у шлюбі, за час якого у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9-11). Згідно заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області 06 червня 2013 року між [PERSON] , [INFO] , яка проживає в м.Хмельницький, та [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] , актовий запис № 633, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 02 листопада 2021 року (а.с.7). Проте, питання місця проживання дітей у судовій справі №686/17823/21 не визначала, а отже й судом таке питання не вирішувалось. Відповідно до судового наказу виданого 05 червня 2025 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області, заяву [PERSON] задоволено, на присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 05.05.2025 року і до повноліття дитини (а.с.8). Як слідує із витягів з реєстру територіальної громади, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають разом із матір?ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12-14, 16). Згідно статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.2-4 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з вимогами ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. З огляду на викладене, виходячи з інтересів самих дітей, враховуючи їх проживання з матір`ю в атмосфері любові, турботи, захисту, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їхніх інтересах, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з матір?ю, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, іншого матеріали справи не містять Щодо стягнення судових витрат, слід зазначили наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. У позовній заяві позивач просить суд стягнути понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 1 211,20 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами виключно за умови їх належного та допустимого документального підтвердження. Зокрема, мають бути надані докази укладення договору про надання правової допомоги, документи, що підтверджують обсяг наданих послуг, а також докази фактичної оплати таких послуг або зобов`язання їх сплатити. Водночас жодних належних та допустимих доказів на підтвердження надання правової допомоги та понесення відповідних витрат не надходило ані до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, ані до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. За таких обставин вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином на користь позивача з відповідача слід стягнути оплачений судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 6, 7, 160, 161 СК України,

Outcome: partial