Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

ТОВ «Рівнетеплоенерго» (надалі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідачка), в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги на постачання теплової енергії для задоволення загальнобудинкових потреб на опалення у сумі 105 069, 90 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для задоволення загальнобудинкових потреб на опалення у нежитлове приміщення площею 48,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , у якому розміщено перукарню з назвою " [INFO] ", власницею якого є відповідачка. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , обладнано приладом комерційного обліку теплової енергії Sharky 775, що підтверджується Актом первинного допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії від 14.01.2016 та Актом повторного допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії. Згідно з розрахунком заборгованості за теплопостачання за Типовим договором, у [PERSON] виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з відпуск теплової енергії в сумі 105 069, 90 грн. Ухвалою суду від 16.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.10.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволені позову, оскільки позивачем не було надано доказів отримання відповідачем теплової енергії. На момент придбання відповідачем приміщення вже існували відповідні технічні умови та оформлений акт про відключення від системи централізованого опалення, що підтверджується Технічними умовами № 02 від 09.01.2004 року на реконструкцію системи теплопостачання та Актом про відключення від системи центрального опалення (ЦВГ) від 29.09.2004 року. Відповідні документи підтверджують, що приміщення не є споживачем теплової енергії. Приміщення було придбане відповідачем як нежитлове, і його технічний стан на момент придбання не передбачав підключення до мереж централізованого опалення. Жодного переобладнання або втручання в опалювальні системи відповідачем не здійснювалось. У зазначеному нежитловому приміщенні відсутні будь-які опалювальні прилади, а подача теплоносія фактично не здійснюється. Цей факт підтверджується фотоматеріалами, з яких убачається, що система опалення повністю відключена, стояки ізольовані, а споживання теплової енергії від позивача не відбувається. Ухвалою суду від 23.10.2025 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, призначено підготовче судове засідання. 17.11.2025 представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, за змістом якої повідомляє, що 29.09.2004 приміщення, належне відповідачу відключене від системи центрального опалення. Вказана обставина стала підставою для здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» перерахунку заборгованості та нарахування її відповідачу виключно в частині наданих теплопостачальною організацією послуг за постачання теплової енергії для задоволення загальнобудинкових потреб на опалення. З урахуванням зазначеного, заборгованість відповідача перед позивачем складає 23120,73 грн. Заборгованість за постачання теплової енергії для задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розрахована у відповідності до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315. Нежитлове приміщення відповідача є невід`ємною частиною житлового будинку. Об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказане приміщення не підпадає під термін неопалювальне приміщення. На підставі вказаного, враховуючи знаходження належного приміщення в багатоквартирному будинку безумовно стверджує , що відповідач зобов`язаний сплачувати кошти за теплову енергію на загальнобудинкові потреби. В судове засідання представники сторін не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їхню відсутність Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» від 24.03.2025 № 155 (далі Наказ), зокрема створено робочі комісії для фіксації комерційних споживачів в житлових будинках, в тому числі прибудовах. Так, 06.05.2025 року Комісією, що діє на підставі Наказу, проведено опис комерційних споживачів у будинку за адресою: [ADDRESS] , про що складено Протокол обстеження житлового будинку (далі Протокол). Згідно з Протоколом виявлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] знаходиться нежитлове приміщення, у якому розміщено перукарню із найменуванням «Студія краси». Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] із 20.12.2016 загальною площею 48,7 кв.м. перебуває у приватній власності у розмірі 1/1 частки у [PERSON] Законом № 1060 внесені зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово комунальні послуги», в редакції Закону № 1060 визначено, що договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішення Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. 01.10.2021 ТОВ «Рівнетеплоенерго» оприлюднило на власному офіційному веб-сайті (посилання: https://rivneteploenergo.com/pravyla-nadannja-posluhy-z-postachannja teplovoji-enerhiji/) Правила надання послуги з постачання теплової енергії, де повідомлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022 внесено зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 «Правила надання послуги з постачання теплової енергії» та вказано, що зазначеними змінами визначено публічний договір приєднання, текст якого опубліковано одночасно із текстом вказаної постанови. До публікації було долучено Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022). Відповідач є власником нежитлового приміщення площею 48,7 кв.м., яке знаходиться в багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] обладнано приладом комерційного обліку теплової енергії Sharky 775, що стверджується актом первинного допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії від 14.01.2016 та актом повторного допуску до експлуатації вузла обліку теплової енергії. За період стягнення, а саме починаючи з 01.11.2021 факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому знаходиться приміщення відповідача, стверджується Довідками про кількість використаної теплової енергії. Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Постановою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18 сформовано правовий висновок: «Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.» Ураховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та зазначені вище докази на підтвердження факту подачі теплоносія до систем опалення житлового будинку (факт надання послуги), суд вважає, що відповідач є такою, що приєдналася до умов типового договору приєднання з надання відповідних житлово-комунальних послуг та в неї виникає обов`язок щодо оплати наданих послуг з постачання теплової енергії для задоволення загальнобудинкових потреб на опалення у відповідності до типового договору. Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення встановлено у розділі IV Методики розподілу. Згідно з п. 12. Розділу IV Методики розподілу обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Згідно з пунктом 38 Розділу «Порядок оплати послуг» Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830 Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання). Згідно з пп. 12 п. 42 розділу «Права та обов`язки споживача» Правил № 830 Споживач має право відключитися від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26 липня 2019 р. № 169; це право не звільняє споживача від зобов`язання відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції). Підпунктом 13 п. 45 розділу «Права та обов`язки споживача» Правил № 830 визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний у разі відключення його приміщення від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції). Позивачем з дотриманням вимог Правил № 830 та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315 здійснено розрахунок заборгованості та виявлено несплату відповідачем коштів за теплову енергію на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення в сумі 23 120,73 грн. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач не виконує свого обов`язку по оплаті коштів за теплову енергію на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість в сумі 23 120,73 грн. Стосовно доводів представника відповідача про відключення приміщення відповідача від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, слід вказати, що відповідно до Правил № 830 споживач в такому разі не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення (за наявності циркуляції). Належних та допустимих доказів відсутності циркуляції в приміщенні відповідача, зокрема, проведеного інженерного обстеження транзитних стояків, що проходять через приміщення відповідача, з метою перевірки їх належної ізоляції, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені дослідженими доказами у справі, а відтак, позов підлягає до задоволення. При цьому інші доводи представника відповідача не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. Крім того суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позову, про що просить представник відповідача, з огляду на таке. За приписами ст.256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною п`ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як визначено статтею 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі закон № 540-IX), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Відповідно до п.12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими. Таким чином, позовна давність у цій справі не спливла до позовних вимог про стягнення боргу щодо тих щомісячних платежів від моменту прострочення яких до 02.04.2020 минуло три роки - тобто з березня 2017 року. Враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з 01.11.2021 строк позовної давності за такою вимогою був продовжений на строк дії карантину та воєнного стану, який триває на час розгляду справи, а відтак позивач звернувся до суду з вказаним позовом в межах строку позовної давності. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості в електронній формі позивачу необхідно було сплатити судовий збір з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.у розмірі 2 422, 40 грн. Проте, останнім помилково було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, у розмірі 3 028, 00 грн. Суд роз`яснює позивачу, що пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 40 грн.

Outcome: approved