Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

У вересні 2025 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , у якому просили суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] . Позивачі з 12.10.1990 року і по теперішній час постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Сину [PERSON] належала 1/2 частка у праві власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, посвідченого 28.09.1996 приватним нотаріусом Конюк В.О., а інша 1/2 частка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.05.2010, виданого нотаріусом Ковальською Л.В. за № 1-1249, право власності зареєстроване 30.03.2016. Однак, спірна квартира була відчужена дружині [PERSON] [PERSON] шляхом укладення договору дарування №1619 від 07.08.2024. Рішеннями Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про зняття з реєстрації місця проживання №160825026652 від 23.07.2025 та №160825026654 від 23.07.2025 на підставі заяви власника майна [PERSON] позивачів було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . З вищезазначеного вбачається, що батьки [PERSON] , а саме позивачі, з 1990 року проживали у спірній квартирі, а після набуття останнім права власності на вказане житло, продовжили проживати як члени його сім`ї. Тобто, після оформлення права власності за [PERSON] проживання батьків останнього у квартирі продовжувалося, що свідчить про збереження за ними права користування спірним майном, а факт дарування спірної квартири [PERSON] на користь його дружини [PERSON] , не припинив права користування житлом батьками [PERSON] , набутим раніше на законних підставах. При цьому, пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 15.05.2024 підтверджується, що [PERSON] встановлено інвалідність І групи, підгрупи Б. Крім того, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №807096 від 19.04.2024 [PERSON] потребує постійної сторонньої допомоги, оскільки стан здоров`я останньої обмежує її здатність до самостійного пересування. Отже, наявність інвалідності та значні обмеження у пересуванні позбавляють [PERSON] можливості самостійно забезпечувати власні потреби та додатково підтверджують необхідність у визнанні за нею права користування спірним житлом. Тобто, позивачі протягом тривалого часу (більше 30 років) безперервно проживають у спірній квартирі, іншого житла у власності чи користуванні не мають, належать до членів сім`ї попереднього власника їхнього сина та теперішнього власника дружини сина, беруть участь у витратах на утримання житла, а також потребують належних житлових умов з огляду на стан здоров`я [PERSON] . Незважаючи на вказане, за заявою відповідача подружжя [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання, що спричинило істотні негативні наслідки для останніх, зокрема відмову у призначенні житлової субсидії. Таким чином, за наведених обставин, оскільки у позивачів відсутні документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в спірному житлі, останні вимушені звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх житлових прав та визнання за ними права користування спірним майном. Від відповідачки [PERSON] відзив на позовну заяву не надходив. Представник позивачів адвокат Шевчук А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задоволити. Представник відповідача - адвокат Шикунова А.О. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення вказаного позову, пославшись на те, що позивачі не є членами сім`ї відповідачки [PERSON] . На запитання суду представник відповідача пояснила, що наразі в квартирі за адресою: [ADDRESS] проживають позивачі, а відповідачка не проживає в ній через неприязні відносини, які склалися в неї з позивачами. Саме через неприязні відносини відповідачка [PERSON] в 2019 році разом з малолітньою дитиною виїхала з квартири, а її чоловік [PERSON] залишився проживати в цій квартирі разом зі своїми батьками позивачами по справі. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.09.1987 міським відділом РАЦС м. Вінниці (а.с 29). Позивачі [PERSON] , 1955 р.н. та [PERSON] , 1958 р.н. проживають з 1990 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] по теперішній час, що не заперечується відповідачем. Позивач [PERSON] має інвалідність І групи, підгр. Б, довічно та потребує постійної сторонньої допомоги, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , серії [NUMBER] від 15.05.2024 та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №807096 від 19.04.2024 (а.с. 32, 33). Позивачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані з 12.10.1990 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта [PERSON] серії [NUMBER] та довідкою №1789798-2025 від 12.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо [PERSON] , а також довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №33618 від 22.10.2025 (а.с. 25 на звороті а.с. 27). Син позивачів [PERSON] з 02.02.2018 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] (а.с. 111). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2025 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане також підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа №127/30045/25. Відповідно до договору дарування квартири від 07.08.2024, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кравченком Є.М., зареєстрованим в реєстрі за №1619, [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , яку отримала в дар від [PERSON] , з яким перебувала у зареєстрованому шлюбі на час вчинення договору дарування (а.с. 29 на звороті- а.с. 31 на звороті). Квартира [ADDRESS] належала дарувальнику [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 28.09.1996 року Конюк В.О., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за реєстровим №5156, дублікат якого видано 13.04.2010 Конюк В.О., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за реєстровим №490, відповідно до якого [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної часткової власності на квартиру та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 травня 2010 року Ковальською Л.В., державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори за реєстровим №1-1249, відповідно до якого [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної часткової власності на квартиру. Рішенням Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №160825026654 від 23.07.2025 позивача [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] за заявою власника квартири [PERSON] від 25.06.2025 (а.с. 22-23). Рішенням Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради №160825026652 від 23.07.2025 позивача [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] за заявою власника квартири [PERSON] від 25.06.2025 (а.с. 24-25). Листом Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо надання інформації № 10115-8466/0-02/8-0200/25 від 15.08.2025, адресованого [PERSON] , було відмовлено у призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки згідно інформації з Реєстру територіальної громади, 25.06.2025 власницею житлового приміщення №20 багатоквартирного будинку [ADDRESS] [PERSON] подано заяву про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації за вищевказаною адресою (а.с. 35 на звороті а.с. 36). В судовому засіданні встановлено, що наразі в квартирі за адресою: [ADDRESS] проживають позивачі [PERSON] , [PERSON] , а відповідачка [PERSON] не проживає в квартирі через неприязні відносини, які склалися в неї з позивачами. Саме через неприязні відносини відповідачка [PERSON] в 2019 році разом з малолітньою дитиною виїхала з квартири, а її чоловік [PERSON] залишився проживати в цій квартирі разом зі своїми батьками позивачами по справі. Матеріали справи не містять доказів, що позивачі є власниками або користувачами будь-яким нерухомим майном, придатним для проживання. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначали, що вони є членами сім`ї свого сина [PERSON] , який до 07.08.2024 був власником квартири [ADDRESS] , позивачі у спірній квартирі проживають з 1990 року, іншого житла не мають, є пенсіонерами, позивач [PERSON] є інвалідом І групи, за заявою відповідачки як нового власника квартири позивачів було знято з реєстрації за місцем проживання, тому просили захистити їхні права шляхом визнання за ними права користування квартирою. Між сторонами виникли правовідносини з приводу користування квартирою, яка належить особі на праві власності, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми Цивільного кодексу України і ЖК УРСР, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (частина перша статті 156 ЖК України). Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Таким чином, тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому подальше виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновків про те, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Факт переходу права власності на житло до іншої особи, як такий, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є єдиним власником житла, у якому проживають позивачі [PERSON] та [PERSON] її колишні свекор зі свекрухою. Позивачі [PERSON] та [PERSON] члени сім`ї колишнього власника квартири [ADDRESS] , іншого житла не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб з 1990 року. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не є такими, що самоправно вселилися до житлового приміщення, вони проживають в цій квартирі з 1990 року по теперішній час. Позбавлення позивачів [PERSON] та [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] на думку суду, може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в них житла, а з урахуванням похилого віку позивачів, наявності інвалідності І групи у позивачки [PERSON] та доходів позивачів, навіть наймання житла буде для них надмірним тягарем. Наявність у сина позивачів [PERSON] однокімнатної квартири в м. Вінниці, яка належить йому на праві власності, не свідчить про те, що у позивачів наявне інше місце проживання на час звернення до суду з цим позовом. З огляду на характер родинних відносин між позивачами і відповідачем, оскільки колишнім власником квартири був син позивачів та колишній чоловік відповідачки і зважаючи на обставини, якими обґрунтовано позов, відповідачка як до, так і після прийняття в дар квартири була обізнана про обтяження квартири [ADDRESS] правами членів сім`ї колишнього власника на користування житлом, тобто відповідачка могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при отриманні в дар квартири. Відповідно до матеріалів справи для позивачів зазначена квартира це єдине житло, з яким вони мають правовий зв`язок з 1990 року, тому незалежно від її правового режиму таке є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Також при розгляді справи суд бере до уваги баланс інтересів сторін спору і вважає, що у даній справі інтереси відповідачки як власника житла не перевищують інтереси позивачів як колишніх членів сім`ї власника квартири. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачів, а отже позов підлягає задоволенню. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті. Згідно з приписами пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати (крім судового збору), пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Визначаючись з розподілом витрат позивачів на правничу допомогу адвоката суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] скористалися правовою допомогою адвоката Шевчука А.А., про що свідчить договір про надання правової допомоги №б/н від 11.07.2025. Відповідно п. 2.1.1 Договору вартість юридичного супроводу питання, визначеного у п.1.1 Договору становить 20000 грн. без ПДВ за перший місяць роботи та 7000 гривень без ПДВ у наступні місяці. При цьому оплата здійснюється до 5 числа кожного поточного місяця. Згідно п. 2.9 Договору клієнти мають право оплатити вартість правової допомоги, наданої адвокатом в межах даного Договору, шляхом готівкового або безготівкового розрахунку в національній валюті. Згідно наданого адвокатом Шевчуком А.А. акту №б/н приймання-передачі наданих юридичних послуг від 10.09.2025 відповідно до Договору про надання правової допомоги №б/н від 11.07.2025 адвокатом були надані наступні послуги: підготовка та подання до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради пояснень по справах №160825026652 та №160825026654 щодо зняття із зареєстрованого місця проживання, позовної заяви про визнання права користування житловим приміщенням, в тому числі аналіз законодавства та судової практики з приводу можливості ухвалення позитивного судового рішення - 18 год.; надання консультацій клієнтам з приводу перспективи та можливості ухвалення судового рішення щодо задоволення позову про визнання права користування житловим приміщенням - 2 год. Загальна кількість витраченого адвокатом часу становить 20 год. Вартість 1 години наданих адвокатом юридичних послуг: 1000 грн. Загальна вартість наданих юридичних послуг становить 20000 грн. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Проаналізувавши надані представником позивачів докази в підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги №б/н від 11.07.2025, акт №б/н приймання-передачі наданих юридичних послуг від 10.09.2025, суд прийшов до висновку про відмову в стягненні з відповідача на користь позивачів 20000 грн. витрат на правову допомогу адвоката, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів (відповідні чеки, квитанції, інші розрахункові платіжні документи, які зареєстровані в установленому законом порядку) в підтвердження сплати позивачами цих коштів адвокату Шевчуку А.А. Крім того, суд бере до уваги, що представник позивачів до закінчення судових дебатів у справі не зробив відповідну заяву про подання ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідних доказів понесених судових витрат по справі. Враховуючи наведені обставини та надані докази, а також те, що в порушення вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України представником позивачів не було надано суду доказів понесення позивачами витрат на правничу допомогу в сумі 20000 грн., тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивачів про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесений судовий збір в розмірі 1211,20 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн

Outcome: approved