Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

19 січня 2026 року [PERSON] (далі [PERSON] , позивачка, спадкоємиця), через представника адвоката Кривку Павла Павловича звернулася до суду з вказаним позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області (далі Міжгірської селищної ради, рада, відповідач), який обґрунтовувала тим, що її батькам [PERSON] та [PERSON] належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Батько позивачки [PERSON] помер [INFO] , а мати [PERSON] померла [INFO] . Позивачка постійно проживала разом з батьками, зокрема й на час відкриття спадщини за кожним з них. Інших дітей у подружжя [PERSON] та [PERSON] не було. Відтак позивачка прийняла спадщину, яка відкрилась за її батьками, спорів з будь-якими іншими особами щодо неї не має. З метою оформлення спадщини [PERSON] звернулась до нотаріуса, проте останнім було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, позаяк право власності на зазначений будинок не було зареєстровано. У зв`язку з наведеним [PERSON] звернулась із цим позовом до суду й просила визнати за нею право власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді від 21 січня 2026 року було відкрито провадження в справі, витребувано від нотаріуса матеріали спадкової справи та призначено підготовче засідання на 10 лютого 2026 року. Міжгірська селищна рада заявою від 26.01.2026 повідомила суд про відсутність заперечень проти задоволення позову та відсутність заяв чи клопотань у справі. Просила провести судовий розгляд без участі представника селищної ради. Позивачка в підготовче засідання не з`явився. Представник позивачки адвокат Кривка П.П. подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав, наполягає на їх задоволенні. Відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, 26.01.2026 подала суду заяву в якій просила розглянути справу без участі представника відповідача. З поданої заяви слідує визнання позову Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд доходить висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи. 03 листопада 1957 року уклали шлюб [PERSON] та [PERSON] , яка після одруження змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с. 52, 53). Під час перебування в шлюбі, в період 1972-1975 років, подружжя [PERSON] побудувало будинок [ADDRESS] , проте право власності на нього не зареєстрували (а.с. 19, 25-29, 51). Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок у 1987 році, регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта. Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва спадкодавцем житлового будинку передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами». Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 року за № 612/23144 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію , вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На підставі наведеного, оскільки матеріалами справи, доводиться факт будівництва подружжям [PERSON] та [PERSON] під час перебування в шлюбі житлового будинку [ADDRESS] , з врахуванням положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, суд доходить висновку про набуття подружжям права спільної сумісної власності на будинок внаслідок його створення (завершення будівництвом). Зважаючи на положення ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України частки [PERSON] та [PERSON] фактично не були визначені, проте уважались рівними. [INFO] у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , що доводиться свідоцтвом про народження (а.с. 13). 28 жовтня 2000 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище на [PERSON] . Зазначена обставина доводиться свідоцтвом про шлю (а.с. 24). [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 12). Відповідно до відомостей довідки Міжгірської селищної ради від 15.08.2023 № 2312 (а.с. 14) останнім місцем проживання [PERSON] був будинок [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] з ним поійтно проживали та були зареєстровані, зокрема його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . У зв`язку з смертю [PERSON] за ним відкрилась спадщина за його місцем проживання (ст. 1216, 1220 і 1221 ЦК України). [PERSON] заповіту за життя не складав, а тому спадкування за ним здійснювалося за законом (ст. 1217 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). З врахуванням установлених обставин та правового регулювання право на спадкування за [PERSON] отримали [PERSON] та [PERSON] , які доводилась спадкодавцю жінкою, й донькою, відповідно, та належали до першої черги спадкоємців за законом. До складу спадщини за [PERSON] увійшла 1/2 житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Впродовж шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, [PERSON] та [PERSON] , які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не подавали нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, відтак уважаються такими, що прийняли спадщину. Зважаючи на рівність часток спадкоємців однієї черги [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частці в спадщині тобто по 1/4 частці в праві власності на об`єкт у цілому. Внаслідок цього [PERSON] стали належними 3/4 частки, а [PERSON] 1/4 у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Запереділля, проте свої права в установленому законом порядку останні не оформили. Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» було ліквідовано Міжгірський район Закарпатської області, внаслідок чого с. Запереділля увійшло до складу Хустського району Закарпатської області. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що доводиться свідоцтвом про смерть (а.с. 11). Відповідно до відомостей довідки Міжгірської селищної ради від 11.08.2023 № 2486 останнім місцем проживання [PERSON] був будинок [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] з нею проживала та була зареєстрована, зокрема її донька [PERSON] . У зв`язку з смертю [PERSON] за нею відкрилась спадщина за її місцем проживання (ст. 1216, 1220 і 1221 ЦК України). [PERSON] заповіту за життя не складала, а тому спадкування за нею здійснювалося за законом (ст. 1217 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України). З врахуванням положень ст. 1258, 1259 та 1261 ЦК України [PERSON] є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину за [PERSON] 15 серпня 2023 року позивачка подала приватному нотаріусу Дунаєву Ю.М. заяву про прийняття спадщини (а.с. 64), яким цього дня було заведено відповідну спадкову справу (а.с. 70, 71). Останнім їй було відмовлено в учиненні відповідної нотаріальної дії на підставі підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5) відповідно до якого видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Нотаріус постановив відмовити у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину позаяк остання не подала правоустановчі документів та через відсутність відповідної інформації про зареєстроване право власності на зазначене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 травня 2025 року (а.с. 84). Наявність вказаного вище житлового будинку та його характеристики, факт будівництва та відсутність реєстрації права власності підтверджуються: технічним паспортом (а.с. 25-29), довідкою КП «Міжгірське БТІ» від 27.03.2025 № 76 (а.с. 19) та довідкою Міжгірської селищної ради від 27.01.2026 № 16-08/144 (а.с 51). Відповідно до підпункту 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З врахуванням наведеного вище правового регулювання набуття та оформлення права власності на час створення житлового будинку, який увійшов до складу спадщини, зважаючи на установлені фактичні обставини суд виснував, що [PERSON] та [PERSON] набули право власності на будинок внаслідок його створення (завершення будівництвом). Враховуючи наведене суд встановив, що позивачка, як єдина спадкоємиця за законом за померлою [PERSON] , яка прийняла спадщину набула право на спадкування за нею майна, котре увійшло до складу спадщини, зокрема, 3/4 житлового будинку [ADDRESS] . Суд не встановив обставин, які мали б наслідком усунення позивачки від спадкування за та не встановив обставин, які б свідчили, що спадкування позивачкою порушує права чи законні інтереси третіх осіб. Відтак суд дійшов висновку, що у позивачки виникло право на набуття у власність зазначеного об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за законом та наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавців до спадкоємця, які не впливають на зміст цього права. Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивачка спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] прийняла шляхом постійного спільного проживання разом із спадкодавцями на день відкриття, проте на теперішній час не має можливості оформити свої спадкові права на частки в праві на спадковий житловий будинок [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних за наданими документами, що дає суду підстави для ухвалення рішення на користь позивачів. Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачами та ті обставини, що прийняттям спадщини позивачкою, з огляду на положення статей 1258 і 1265 ЦК України, права інших осіб не порушуються, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Відтак суд висновує, що підлягають захисту: невизнане право власності на зазначений будинок в порядку спадкування в цілій частині.

Outcome: approved