Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

05 лютого 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 09 червня 2019 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, актовий запис № 989 у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 25.10.2019 року у позивачки з відповідачем народилась спільна дитина - [PERSON] . 31.03.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано у судовому порядку. Місце проживання дитини визначено з матір`ю. Відповідач проживає окремо від позивачки та дитини з грудня 2019 року, жодної участі у вихованні дитини не приймає, про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, матеріальної допомоги у добровільному порядку на її утримання не надає. Посилаючись на те, що вказана поведінка відповідача свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, позивачка вважає, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , а тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою від 18.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 24.06.2025 задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів. 17.10.2025 р. до суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, у якому зазначено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилявся від виховання та утримання дитини. Ухвалою від 01.12.2025 відмовлено [PERSON] в задоволенні заяви про забезпечення позову до подання зустрічного позову до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Ухвалою від 01.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 21.01.2026 відмовлено в прийнятті зустрічного позову. Представник позивачки та позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові. Відповідач позов не визнав та просив у задоволені позову відмовити, з підстав викладених в його письмових заявах по суті справи. Представник третьої особи, повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, в адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, а також просив прийняти рішення в найкращиї інтересаї дитини. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 09 червня 2019 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 989. [INFO] у позивачки та відповідача під час проживання у шлюбі народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 31 березня 2021 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва, справа №761/3699/20. Місце проживання дитини визначено з матір?ю. Як зазначає позивачка, що з грудня 2019 року і по цей час батько не бачив сина жодного разу, оскільки не жив разом з позивачем та сином з грудня 2019 року. Аліменти з відповідача не стягуються, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування вказаних обставин. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення посилається на те, що відповідач проживає окремо від неї та дитини, жодної участі у вихованні дитини не приймає, про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, матеріальної допомоги у добровільному порядку на її утримання не надає, що, в свою чергу свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. З письмових доказів, які містяться у матеріалах справи, вбачається, що малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Згідно з консультативним висновком психолога від 25.01.2026р., виданого психологом [PERSON] , встановлено, що у суб`єктивному сімейному просторі дитини емоційно значущими фігурами є мати, дідусь та бабуся. Біологічний батько не представлений, що є психологічно закономірним з огляду на відсутність у дитини досвіду особистого контакту та сформованого емоційного образу цієї фігури. Виявлено домінуючу емоційну прив`язаність до матері. Мати сприймається як основна значуща фігура, джерело емоційної підтримки та безпеки. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, та усних поясненнях в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, зазначив, що багато років проживає в Австрійській республіці, з сингом не спілкується, щоб не створювати конфліктних ситуацій з позивачкою, разом з тим, жодних доказів, які б спростовували доводи позивачки ним надано не було. Отже, суд вважає, що вказаними доказами підтверджується факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, що також вбачається із висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання Комісії від 08.10.2025р. № 19) щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Вимогами ч.ч.1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Водночас, відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що обставини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по належному вихованню та утриманню своєї дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] . Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved