Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Кролевецької міської ради, в якій просить суд визнати за ним, [PERSON] , право власності на житловий будинок загальною площею 140,9 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, та господарські будівлі: сарай літ. Б1, літню кухню літ. В1, огорожу № 1-2, по [ADDRESS] , а саме, на 1/2 частину на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 1976 року, посвідченого державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори Кобиляковою В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1738, зареєстрованого в Конотопському міжміському бюро технічної інвентаризації 25.03.1977 року за реєстровим №2091, та на 1/2 частину, що належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 1976 року, посвідченого державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори Кобиляковою В.С., зареєстрованого в реєстрі за № 105, зареєстрованого в Конотопському міжміському бюро технічної інвентаризації 05.03.1976 року, за набувальною давністю, з підстав неможливості позасудовим шляхом набути право власності на нерухоме майно. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, просить розглядати справу без його участі, про що зазначив у заяві (а.с.81). Відповідач Кролевецька міська рада Сумської області, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, надавши відзив на позовну заяву, за змістом якого позов визнає, та заяву про розгляд справи без участі її представника (а.с. 52). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст. 211, 223, 247 ЦПК України розглядати справу за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Кролевецької міської ради № 380 від 10.07.2024 року право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.31). Домоволодіння складається з житлового будинку А1 загальною площею 140,9 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, та господарські будівлі: сарай літ. Б1, літня кухня літ. В1, огорожа № 1-3, по [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом на будинок (замовник технічної інвентаризації [PERSON] (а.с.20-22). За змістом будинкової книги в житловому будинку по [ADDRESS] [PERSON] зареєстровний та проживає (а.с. 23-29). За змістом файлів на диску для лазерних систем зчитування житловим будинком по [ADDRESS] користується [PERSON] (а.с. 39). Згідно договору купівлі продажу від 2.12.1976 року [PERSON] придбав 1/2 частки будинку в [ADDRESS] загальною жилою площею 33,1 кв.м. (а.с.8-9). [PERSON] рішенням Кролевецької міської ради від 31 жовтня 2006 року передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,10 га та 0,0913 га за адресою [ADDRESS] (а.с.11-12). Згідно договору купівлі продажу від 17.02.1976 року [PERSON] придбала 1/2 частки будинку в [ADDRESS] загальною жилою площею 33,1 кв.м. (а.с.32-33). Згідно акту обстеження житлового будинку [ADDRESS] догляд за будинком орієнтовно з 2002 року здійснює [PERSON] , несе витрати по його утриманню. [PERSON] в будинку не проживає орієнтовно з 1983 року (а.с. 87) Особовий рахунок з водопостачання відкрито на [PERSON] (а.с. 84). Рішенням державного реєстратора від 20 травня 2024 року [PERSON] відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої, другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. За змістом ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що [PERSON] з 2 грудня 1976 року добросовісно заволодів будинком [ADDRESS] , і продовжував відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном протягом більш ніж десяти років, тому є всі законні підстави для визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved