Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Томин С.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», в якому просить скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на будинковолодіння за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що рішенням виконавчого комітету Тисівської сільської ради від 29.07.2005 № 3 за [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , на підставі якого 15.09.2005 видано свідоцтво про право власності, а 16.09.2005 здійснено його реєстрацію. Вказує, що в технічному паспорті зазначено роком побудови даного будинковолодіння 1988 рік. Реєстрація права власності за [PERSON] здійснена за «спрощеною процедурою» без прийняття будинку в експлуатацію, виключно на підставі рішення виконавчого комітету, відтак, реєстрація здійснена відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як будинку, побудованого членами колгоспного двору до 05.08.1992 року. Разом з тим відповідачкою для реєстрації права власності на будинковолодіння не було подано передбачених, вище вказаною нормою Закону виписки з погосподарської книги та документу, який засвідчує її речове право на земельну ділянку. Окрім того, на момент реєстрації права власності на будинковолодіння у 2005 році земельна ділянка для його будівництва та обслуговування рішенням органу місцевого самоврядування у власність [PERSON] не передавалась та не належала їй на будь-якому речовому праві. Також посилається на ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворену річ виникає виключно у особи, яка її створила. При розгляді цивільної справи № 339/483/24 представниками відповідачки стверджувалось, що спірний будинок був побудований її батьком [PERSON] . За таких обставин відсутні правові підстави для реєстрації права власності на вказане будинковолодіння за [PERSON] як таке, що створене нею. Таким чином, відповідачка не є належним заявником у розумінні ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не мала права звертатися із заявою про державну реєстрацію права власності на будинковолодіння, а відтак, така державна реєстрація є незаконною та підлягає скасуванню. Щодо порушеного його права на вказане будинковолодіння, зазначає, що реєстрація за відповідачкою права власності на даний будинок ставить під сумнів факт його спільного будівництва під час перебування у шлюбі з останньою та як наслідок виникнення у нього права спільної сумісної власності на нього. Також вказує, що в погосподарських книгах до 1992 року відсутні відомості про будинковолодіння за адресою [ADDRESS] , і що даний будинок належав до колгоспного двору та перейшов відповідачці як майно колгоспного двору. 29.11.2025 представником відповідачки [PERSON] адвокатом Ощипком В.С. подано відзив на позов, в якому просить у його задоволенні відмовити повністю в зв`язку з безпідставністю та необгрунтованістю позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач, звертаючись до суду із даним позовом, не навів доказів та не зазначив, яке саме його право порушено, коли та яким чином. Відтак, позивач не є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких він просить ухвалити судове рішення. Окрім того вказує, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 05.11.2025, пропустив строки звернення, визначені ст. 256 ЦК України. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Томин С.В. в судове засідання не з`явилися. 06.02.2026 через систему Електронний суд від представника позивача надійшла заява, в якій просить розглядати справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представники відповідачки [PERSON] адвокати Ощипок В.С. і Годись Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позов. Вислухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19 вересня 1992 року, який 31 жовтня 2024 року рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області, що набрало законної сили, розірвано (а.с. 19-20). Про те, що відповідачка [PERSON] є дочкою [PERSON] свідчать копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , відповідно до якого вона змінила прізвище з Павлів на Струсь (а.с. 17). Рішенням Тисівської сільської ради № 8 від 07 червня 1980 року включено співзабудівником в документацію, видану на будівництво житлового будинку [PERSON] (дідові відповідачки) його сина [PERSON] (батька відповідачки) та продовжено термін будівництва житлового будинку до 07 червня 1982 року; також із змісту рішення вбачається, що [PERSON] рішенням сільської ради № 14 від 24 жовтня 1974 року було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку (а.с. 13). Проектна документація на будівництво вказаного житлового будинку в с. Тисів виготовлено на замовлення [PERSON] і [PERSON] (а.с. 14). Рішенням Тисівської сільської ради № 6 від 11.02.1988 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво сараю (а.с. 16 на звороті). 25.04.1988 року виготовлено будівельний паспорт на будівництво сараю, де забудівником вказано [PERSON] та проект розміщення господарських будівель на ділянці, на якому зазначено поряд вже збудований спірний будинок (а.с. 15-16). З виготовленого 18.07.2005 року на замовлення [PERSON] технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] вбачається, що до його складу входить житловий будинок площею 147,7 кв.м. (в технічному паспорті зазначений літерою А), літня кухня (літера В), стайня та стодола (літера В/Г), вбиральня (літера Д), криниця (№ 1), ворота (№ 2), огорожа (№ 3, № 4), роком побудови будинку вказано1988 рік (а.с. 23-25). 29.07.2005 року рішенням виконавчого комітету Тисівської сільської ради за № 3 «Про визнання права власності», розглянувши заяву [PERSON] від 27.07.2005, технічний паспорт, визнано за нею право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку, літньої кухні, стайні, стодоли, вбиральні та інших господарських будівель та видано свідоцтво про право власності, яке 16.09.2005 року зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ (а.с. 8, 22). Витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку підтверджується, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 26). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилався на те, що відповідачка не є належним заявником для реєстрації права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а тому така реєстрація підлягає скасуванню. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17. Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю. Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.06.2024 року у справі № 128/1243/22). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року по справі № 367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України захисту підлягає тільки порушене право власності. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Тож, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду від 24.07.2023 року у справі № 533/50/22). Судом встановлено, що [PERSON] не являється власником спірного будинковолодіння та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що державна реєстрація права власності на будинковолодіння в [ADDRESS] , за [PERSON] порушила його права чи безпосередній інтерес, а тому є неналежним позивачем у цій справі. Установивши, що позивач не довів порушення оспорюваною реєстрацією його прав чи інтересів, виходячи з меж заявлених позовних вимог, наданих позивачем доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, слід дійти висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх необґрунтованістю. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. У даній справі оскаржується державна реєстрація права власності на будинковолодіння, яка здійснена 16.09.2005 року. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази моменту виникнення у позивача права на даний позов, а також те, що він не міг дізнатися про це раніше. Суд звертає увагу, що позивачем не доведено коли він дізналася, а також що не міг раніше дізнатися про порушення своїх прав та інтересів, за захистом яких звернувся до суду, із заявою про поновлення таких до суду також не звертався. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу. Оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 05 листопада 2025 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, даний строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини. Про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлено представниками відповідача у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні. Натомість у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Суд критично оцінює посилання позивача на те що будинковолодіння по [ADDRESS] належало до колгоспного двору та перейшло до відповідачки як майно колгоспного двору, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження даного факту. Також суд не приймає посилання позивача про те, що в погосподарських книгах до 1992 року відсутні відомості про домогосподарство за адресою [ADDRESS] , оскільки останнім не долучено до матеріалів справи відповідні погосподарські книги. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Щодо інших доводів, викладених у позовній заяві справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява № 63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є належним позивачем у справі, ним не було доведено порушення його прав, за захистом яких було пред`явлено позов, а відтак, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідачки на будинковолодіння за адресою [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed