Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

ТОВ «ФК «Гелексі»» заявлено позов до [PERSON] про стягнення заборгованості. Короткий зміст заявлених вимог Позов мотивований тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики за умовами якого відповідач отримала грошові кошти, які зобов`язалася повернути, а також сплатити проценти та комісію. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконала та допустила заборгованість у загальному розмірі 22304,99 грн, з яких заборгованість за кредитом - 4700 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами та комісією 17604,99 грн, які позивач просить стягнути разом із витратами по сплаті судового збору та витратами на правничу допомогу. Рух справи та процесуальні дії Ухвалою суду від 20.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 02.12.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не визнає позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову. Так, умови договору про сплату позивачеві комісії відповідач вважає нікчемними з урахуванням положень Закону України «Про споживче кредитування», оскільки вони є несправедливими та порушують права відповідача. Відповідно до норм цього Закону кредитодавець має право отримати лише проценти, а право нараховувати комісію за користування кредитом як вид відповідальності ним не передбачено. Кредитний договір не містить переліку додаткових та супутніх послуг, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням позики, за які встановлена щоденна комісія. Отже, умови договору про встановлення комісії за користування позикою у розмірі 1,1% та 3% від суми позики за кожен день, що в триста разів перевищує проценти, відповідач вважає несправедливими. Положення п.п. 1.1, 1.1.2.2, 4.2-4.4, 5.3 Договору відповідач вважає нікчемними в силу ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», що не потребує визнання їх недійсними шляхом подання позову. При цьому п. 4.3 Договору визначено, що нарахування комісії здійснюється з дня надання позики до строку повернення позики, тобто з 17.12.2020 по 25.12.2020. Пункт 5.3 Договору встановлює плату комісії за користування позикою за період прострочення виконання зобов`язання, що є незаконним, оскільки в такому випадку застосуванню підлягає ч. 2 ст. 625 ЦК України, отже нарахування комісії за період з 25.12.2020 по 23.04.2021 відповідач вважає безпідставним та незаконним, як і нарахування процентів у цей період. Вимога про сплату судового збору, враховуючи безпідставно заявлені позовні вимоги, має бути пропорційною до задоволених вимог, як щодо сплати судового збору, так і щодо витрат на правничу допомогу, які відповідач визнає у розмірі 1500 грн. Зважаючи на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по позиці в сумі 1191,48 грн, 54,99 грн- процентів за користування позикою, 17550 комісії, просить відмовити у стягненні витрат по сплаті судового збору на суму 2008,17 грн, витрат на правничу допомогу 4146 грн, визнає витрати на правничу допомогу у розмірі -1500 грн, а також просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу понесену відповідачем у розмірі 6000 грн. 02.12.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що за умовами Договору проценти за користування позикою визначені у п. 1.1.2.1, комісійна винагорода п.1.1.2.2, підвищена комісійна винагорода п. 5.3, при цьому остання нараховується як міра відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України, а не як відсотки за користування кредитом. Таке нарахування відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду зазначеним у постанові від 05.04.2023 (справа № 910/4518/16). Отже договором передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. Доводи відповідача про несправедливість умов договору та визнання їх нікчемними, зважаючи на те, що відповідачем не заявлено вимогу про визнання кредитного договору недійсним, буде виходом за межі позовних вимог. При цьому відповідач частково погашала кредит, що вказує на те, що вона визнає як умови договору, так і заборгованість. Також представник позивача вважає завищеними витрати відповідача на правничу допомогу. 08.12.2025 до суду надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив, за змістом котрих позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку послуг і погодження їх відповідачем при укладення договору, відтак положення договору про щоденну сплату «комісійної винагороди» є нікчемними в силу ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Безпідставними вважає доводи позивача про те, що положення п. 5.3 Договору є встановленою відповідальністю за до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки за змістом цього пункту комісія визначається за прострочення терміну платежу від сплати заборгованості за кожен день прострочення. Вказана комісія нараховується позивачем як за період позики, так і по його завершенню. Окрім цього комісія нараховується не від суми боргу, а від суми позики. Позиція учасників справи Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач, її представник у судове засідання не з`явилися, представник подав заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини 17.12.2020 між позивачем та відповідачем укладено електронний договір позики № 202546 (далі - Договір) за умовами якого відповідач, шляхом безготівкового перерахування грошової суми на банківський рахунок позичальника, отримала позику у розмірі 5000 грн, зі строком повернення 25.12.2020 (п. 1.1.5 Договору), сплатою процентів 0,01% в день від поточного залишку позики (п. 1.1.2.1), які нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п. 1.1.3), комісією 1,1% в день від початкового розміру позики (п. 1.1.2.2). Відповідно до п. 5.3 Договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення (договір на а.с. 5-8, графік платежів на а.с. 9, паспорт позики на а.с. 10-12). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, з урахуванням часткової сплати, заборгованість відповідача за Договором станом на 01.08.2025 становить 22304,99 грн, з яких: сума простроченої позики 4700 грн; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 54,99 грн, сума простроченої комісії - 17550 грн (а.с. 13-16). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Стосовно укладення договору Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказував, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Приймаючи до уваги те, що Договір підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вказаний Договір між сторонами укладено і він за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Стосовно доводів відповідача про несправедливість деяких пунктів Договору та їх нікчемність Відповідно до ч. 1, ч. 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991, у редакції на час укладення договору позики, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, врегульовано Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016, який набрав чинності 10.06.2017 року (надалі Закон № 1734). Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 1734 цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону № 1734, у редакції чинній на час укладення договору позики, цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Як видно з умов Договору він укладений 17.12.2020, а строк повернення 25.12.2020, тобто цей договір укладено на 8 днів. Враховуючи це, доводи представника відповідача про поширення на правовідносини, що виникли між сторонами норм ч. 5 ст. 12 Закону № 1734 (у редакції на час укладення договору позики) є безпідставними. Також представником відповідача не доведено, що умови визначені в п. 1.1.2.2 та п. 5.3 Договору щодо встановлення комісії у розмірі 1,1% в день від початкового розміру позики та 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення є несправедливими та суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суд враховує, що умови договору позики викладені та погодженні сторонами як до його укладання, зокрема узгоджені в паспорті позики, який підписаний, а також відображені та погоджені в Договорі у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зокрема, суми основного боргу, процентів, комісій, відображенні у графіку, де зазначено суму позики 5000 грн, проценти 4 грн, комісійну винагороду за користування позикою 440 грн, термін платежу 25.12.2020. Строк дії Договору сторони не продовжували. При цьому, в силу ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, умови визначені на розсуд сторін, є результатом домовленості, є обов`язковими для виконання, невідповідності цих умов нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства відповідачем не доведено, а судом не встановлено. Стосовно стягнення заборгованості за договором позики Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, в строк, що встановлений у договорі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Як видно умов Договору та розрахунку, відповідач отримані кошти у розмірі 5000 грн повернула частково, а саме 26.12.2020 95,50 грн, 28.12.2020 204,50 грн, отже сума неповернутої позики становить 4700 грн та підлягає стягненню на користь позивача. Також за цим розрахунком позивач нарахував проценти 54,99 грн, а також комісію у розмірі 17550 грн. Оцінюючи доводи представників сторін, суд приймає до уваги наступне. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. З урахуванням викладеного, при визначенні розміру процентів та комісійної винагороди за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування, що відповідає умовам п. 1.1.5, п. 1.1.2.2., 5.3 Договору. Отже, позивач має право нараховувати проценти та комісію у межах дії строку договору, тобто з 17.12.2020 по 25.12.2020. Вказане відповідає і паспорту кредитування та визначеному сторонами Договору графіку платежів. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за комісією, що нарахована в межах строку надання позики, визначеного у Договорі, у розмірі 440 грн, інша комісія, нарахована поза цими межами у розмірі 17150 грн стягненню не підлягає. При цьому зміст п. 5.3 Договору, а також нарахування комісії від суми позики, дає підстави для висновку, що вказана комісія застосовується не в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо процентів, то вони також підлягають нарахуванню в межах строку надання позики, і згідно розрахунку були визначені станом на 25.12.2020 4 грн, а 26.12.2020 були сплачені відповідачем, інші проценти нараховані у період з 26.12.2020 по 23.04.2021 стягненню не підлягають, як такі, що нараховані поза межами строку надання позики. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню зі стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором у загальному розмірі 5140 грн, з яких заборгованість за кредитом - 4700 грн, комісія 440 грн. Розподіл судових витрат Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України). Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі "East/WestAlianceLimited" проти України"), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial