Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

представник позивача Гончарук Д. Р. звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 09.03.2024 року № 13602-03/2024 у розмірі 38 000,00 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.03.2024 року між первісним кредитором ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладений кредитний договір № 13602-03/2024, за умовами якого остання отримала кредит на суму 9 500,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,50 % строком на 120 днів. Вказує, що кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора «W8338» і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений в п. 8 Кредитного договору, реквізити, адреса та підписи сторін. Підписанням кредитного договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомлений з усіма умовами Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Аванс Кредит», які розміщені на веб-сайті товариства, приймаючи умови кредитного договору, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися цих правил. 20 серпня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») укладено Договір факторингу № 20082024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 20.08.2024 року до Договору факторингу від 20.08.2024 року № 20082024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 38 000,00 грн. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. Таким чином, відповідачка [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором від 09.03.2024 року № 13602-03/2024 в розмірі 38 000,00 грн., з яких: 9 500,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 28 500,00 грн. сума заборгованості за відсотками. На підставі викладеного, просить суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 17.12.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачці встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Крім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.12.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 02 січня 2026 року на адресу суду надійшли документи, витребувані ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.12.2025 року у АТ «Універсал Банк» /а.с. 55-57, 58-60, 61-64, 65-67/. 10 лютого 2026 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що відповідачка заперечує факт укладення кредитного договору, фактичного отримання нею кредитних коштів та існування заборгованості перед позивачем, у зв`язку з чим вважає заявлені вимоги необґрунтованими. Вказує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували фактичне зарахування кредитних коштів відповідачу, користування ним такими коштами, а також існування активного банківського рахунку відповідача у спірний період. Крім того, як зазначає відповідачка, відсутні первинні бухгалтерські документи у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які б підтверджували здійснення господарської операції з перерахування коштів, зокрема платіжні доручення, меморіальні ордери та повні банківські виписки із відображенням руху коштів. Виписки, що не містять чіткого підтвердження зарахування коштів саме їй, і, на її думку, не можуть вважатися належними доказами виконання кредитодавцем свого зобов`язання. Також відповідачка вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичного набуття права вимоги саме щодо відповідачки від первісного кредитора, відповідності заявленого обсягу вимоги умовам первісного зобов`язання, а також повідомлення відповідача про заміну кредитора відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Крім цього, позивачем не доведено факту виникнення грошового зобов`язання, фактичної видачі та використання коштів, розміру заборгованості та належного переходу права вимоги, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню /а.с. 71-79/. 17 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що спірний кредитний договір був укладений в електронній формі шляхом заповнення відповідачкою [PERSON] відповідних форм на веб-сайті кредитодавця через особистий кабінет, а після погодження умов кредитування останній було направлено одноразовий ідентифікатор (SMS-код) на вказаний нею номер телефону, який було використано для підтвердження підписання договорів електронним підписом. Представник позивача зазначає, що відповідачкою не надано жодних доказів належного виконання зобов`язань або спростування розміру заборгованості. Договори є чинними та не визнані недійсними. Факт укладення кредитних договорів в електронній формі підтверджено належними доказами, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Крім цього зазначає, що кредитні кошти були перераховані у безготівковій формі на банківську картку № [NUMBER] , вказану відповідачкою під час укладення договору. Інформація щодо проведених транзакцій зберігається у банківській установі, у зв`язку з чим позивач не володіє оригіналами первинних банківських документів, що становлять банківську таємницю, однак позивачем до суду надано всі документи кредитної справи, отримані в межах договорів факторингу. Представник позивача також зазначає, що жодних заперечень щодо порядку укладення договору, нарахування процентів чи зарахування платежів відповідачка не висловлювала, власного розрахунку заборгованості не подала та клопотань про призначення експертизи не заявляла. Доказів повернення кредитних коштів у встановленому порядку суду не надано. На підтвердження переходу права вимоги до нового кредитора позивачем подано належним чином засвідчені копії договору факторингу та витяг з реєстру боржників (без розголошення персональних даних інших осіб). Просить позов задовольнити у повному обсязі /а.с. 80-93/. 17 лютого 2026 року відповідачка [PERSON] через систему «Електронний суд» подала на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що не погоджується з доводами, викладеними позивачем, оскільки подані пояснення не спростовують обставин, наведених у відзиві, та не підтверджені належними і допустимими доказами. Зокрема, позивачем не надано належних доказів укладення кредитного договору з дотриманням вимог чинного законодавства, у тому числі щодо належної ідентифікації особи та підтвердження волевиявлення відповідачки, не підтверджено факт перерахування грошових коштів саме відповідачці, а посилання на неможливість подання таких доказів не звільняє позивача від обов`язку доведення заявлених вимог /а.с. 94-96/. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09.03.2024 року між первісним кредитором ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту № 13602-03/2024 (далі Договір), який підписано відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора W8338 /а.с. 9-12 зворот/. Згідно з п. 1.1. Договору Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 9 500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 09.03.2024 року. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день вказаного строку кредитування. Дата погашення кредиту 06.07.2024 року (п. 1.2. Договору). Відповідно до п. 1.4.1 Договору процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.2 цього Договору. Згідно п. 1.6 Договору, кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № 4441-11хх-хххх-7839 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Видача кредитів Клієнту-фізичній особі (надалі-Клієнт) Товариством здійснюється онлайн, використовуючи мережу «Інтернет», тобто через веб-сайт Товариства: https://avans.credit/ (надалі-Сайт Товариства). Для отримання кредиту Клієнт відвідує сайт Товариства та ознайомлюється з відповідною інформацією саме Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; кредитними продуктами Товариства, документами щодо взаємодії з споживачами, Примірним договором про надання кредиту, інформацією про істотні характеристики послуги з надання мікрокредиту/ споживчого кредиту та іншою інформацією про фінансову послугу, яка розміщується Товариством на сайті Товариства, відповідно до вимог чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного Банку України (Інформація на сайті Товариства). Для створення Особистого кабінету Клієнт на Сайті Товариства вводить свій особистий або фінансовий номер телефону та підтверджує його шляхом введення коду з смс-повідомлення, або приймає вхідний дзвінок від Товариства з одноразовим кодом та підтверджує відповідну дію (п. 2.2.-2.5. Договору) Згідно п. 3.1. Договору за користування кредитом товариством нараховуються виключно проценти. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору. Порядок нарахування платежів за прострочення клієнтом виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за цим Договором передбачено в п. 5.3. цього Договору. Нарахування процентів за цим Договором здійснюється в межах строку кредитування, зазначеного в п. 1.2. Договору, починаючи з дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на рахунок, вказаний клієнтом). При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом станом на початок кожного календарного дня (п. 3.3. Договору). Відповідно до Графіку розрахунків, який є Додатком № 1 до Договору про надання фінансового кредиту від 09.03.2024 року № 13602-03/2024, визначено дату видачі кредиту 09.03.2024 року, дату повернення кредиту 06.07.2024 року, та загальну вартість кредиту 38 000,00 грн., який також підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором W8338 /а.с. 13-13 зворот/. Крім цього, відповідачка [PERSON] одноразовим ідентифікатором W8338 також підписала Паспорт споживчого кредиту до Договору про надання фінансового кредиту від 09.03.2024 року № 13602-03/2024, який є невід`ємною частиною Договору та містить повну інформацію про основні умови кредитування, щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, а також про порядок повернення кредиту /а.с. 4-7/. Отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 9 500,00 грн підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (iPay.ua) від 30.01.2025 року № 3466_250130173332, згідно якого на виконання Договору про переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12.01.2022 року було успішно прийнято платежі та перераховано 09.03.2024 року 11:50:08 кошти в сумі 9 500,00 грн., маска картки № [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 354429507 /а.с. 15/. З наданих АТ «Універсал Банк» на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 17.12.2025 року виписку про рух коштів вбачається, що 09.03.2024 року на банківську карту № [NUMBER] , емітовану на ім`я на ім`я [PERSON] [INFO] було здійснено перерахування грошової суми у розмірі 9 500,00 грн. /а.с. 55-57, 58-60, 61-64, 65-67/. Відтак, з досліджених судом доказів вбачається, що реквізити платіжної картки, емітованої на ім`я [PERSON] збігаються із тими, які зазначено нею при укладенні Договору. Як вбачається з розрахунку заборгованості за Договором про надання фінансового кредиту від 09.03.2024 року № 13602-03/2024, заборгованість відповідачки становить 38 000,00 грн. та складається із суми заборгованості основною сумою боргу у розмірі 9 500,00 грн. та суми заборгованості за відсотками у розмірі 28 500,00 грн. /а.с. 16-17/. Крім цього, з наданого розрахунку заборгованості також вбачається, що після закінчення строку кредитування, а саме після 06.07.2024 року, первісним кредитором та позивачем жодних нарахувань не здійснювалося, а сума заборгованості відповідає узгодженій сумі, визначеній у Договорі та Паспорті споживчого кредиту. 20 серпня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20082024, у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників /а.с. 19-23/. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 20.08.2024 року до Договору факторингу від 20.08.2024 року № 20082024, позивач набув права грошової вимоги до [PERSON] за Договором про надання фінансового кредиту від 09.03.2024 року № 13602-03/2024 в сумі 38 000,00 грн., з яких 9 500,00 грн. сума заборгованості основною сумою боргу та 28 500,00 грн. сума заборгованості за відсотками /а.с. 26/. Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. При цьому, в ч. 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Як регламентовано ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Договори, укладені між сторонами в електронній формі, мають силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі № 757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 20.06.2022 року у справі № 757/40396/20, від 04.12.2023 року у справі № 212/10457/21. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Суд не бере до уваги посилання відповідачки на відсутність факту укладення кредитного договору між нею та первісним кредитором, оскільки з матеріалів справи встановлено, що Договір про надання фінансового кредиту від 09.03.2024 року № 13602-03/2024 був підписаний відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора W8338. Відповідно до п. 2.15-2.18. Договору клієнт може прийняти (акцептувати) пропозицію укласти Кредитний договір або відмовитися від пропозиції. У випадку готовності клієнта прийняти пропозицію (оферту), клієнт натискає кнопку «Підписати», після чого отримує вхідний дзвінок на номер телефону та вводить отриманий одноразовий ідентифікатор, або йому надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який клієнт вводить у відповідне поле. Введенням коду на сайті Товариства клієнт підтверджує прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) Товариства укладення Кредитного договору (електронний підпис Клієнта накладається на оригінал Договору). Будь-які інші документи (паспорт споживчого кредиту, заяви, звернення, повідомлення, копії документів, інше), пов`язані з укладенням та виконанням Кредитного договору, клієнт може підписати одним із способів: накладанням електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», накладенням електронного підпису одноразовий ідентифікатором або, у випадку надсилання документів в паперовому вигляді власноручним підписом. Укладання Договору відбувається згідно Закону України «Про електронну комерцію». Після здійснення акцепту позичальником оферти Товариства, що є укладенням Договору відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Крім цього, сторонами у п. 7.6.-7.7. Договору погоджено, що підписанням цього Договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, розміщених на вебсайті Товариства. Клієнт підтверджує, що до укладення цього Договору отримав від Товариства інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та інформацію, яка вимагається відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», у тому числі ознайомився з Паспортом споживчого кредиту з істотними характеристиками послуги про надання мікрокредиту/споживчого кредиту. Будь-які докази відмови відповідачки від отримання кредиту, неотримання нею кредитних коштів або протиправності дій третіх осіб щодо [PERSON] , які стосуються підписання кредитного договору, у матеріалах справи відсутні. На підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги те, що вказаний договір підписаний відповідачкою електронним підписом, наявність якого разом з підписом та електронним підписом позивача підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, є доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, та про те, що відповідачка всі умови Договору цілком зрозуміла та підтвердила те, що сторони Договору діяли свідомо, були вільні в його укладенні, вільні у виборі контрагента та умов Договору. Оскільки вказаний договір, який підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, суд дійшов висновку про те, що між первісним кредитором та відповідачкою виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. За таких обставин доводи відповідачки про неукладення кредитного договору є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Щодо тверджень відповідачки про неповідомлення її про зміну кредитора у зобов`язанні то суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 ст. 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 09 квітня 2025 року у справі № 522/6195/20. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Як убачається з висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Крім цього, у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц Верховним Судом зазначено також, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Таким чином, навіть за умови відсутності доказів належного повідомлення про відступлення права вимоги, саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язання сторін за кредитним договором, не спростовує наявності заборгованості та не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за договором на користь нового кредитора. Відтак, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини щодо укладення між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Договору факторингу від 20.08.2024 року № 20082024, який у встановленому порядку не оспорювався і є чинним, а також приписи ст. 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вважається таким, що у встановленому законом порядку набув права вимоги до відповідачки [PERSON] за Договором про надання фінансового кредиту від 09.03.2024 року № 13602-03/2024 на тих самих умовах і в тому обсязі, які існували на момент переходу прав, а відтак, є належним кредитором у зобов`язанні. За умовами договору сторонами погоджено суму кредиту, проценти за користування кредитними коштами, строк повернення коштів, тобто досягнуто згоди щодо істотних умов кредитних договорів, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Суд також відхиляє доводи відповідачки про відсутність у матеріалах справи доказів видачі кредиту та зарахування грошових коштів саме їй, як безпідставні та такі, що спростовуються письмовими доказами. Так, факт отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 9 500,00 грн підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (iPay.ua) від 30.01.2025 року № 3466_250130173332, згідно з яким 09.03.2024 року о 11:50:08 було успішно прийнято платіж та здійснено перерахування коштів у сумі 9 500,00 грн на платіжну картку з маскою № [NUMBER] . Крім того, на виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17.12.2025 року АТ «Універсал Банк» надано виписку про рух коштів по рахунку, з якої вбачається, що 09.03.2024 року на банківську картку № [NUMBER] , емітовану на ім`я [PERSON] , [INFO] , було зараховано грошові кошти у розмірі 9 500,00 грн. Наведені докази у своїй сукупності підтверджують як факт перерахування кредитних коштів, так і їх зарахування саме на банківський рахунок, відкритий на ім`я відповідачки, що спростовує її доводи щодо неотримання кредиту. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року № 913/618/21, справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Станом на день розгляду справи відповідачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Також відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення нею тіла кредиту та спростування доводів представника позивача про наявність заборгованості по тілу кредиту саме у такому розмірі. Будь-яких даних, що відповідачка у добровільному порядку в повному обсязі або хоча б частково погасила нараховану заборгованість за кредитним договором матеріали справи не містять, тому суд вважає доведеним обов`язок відповідачки і факт його невиконання по сплаті строкових платежів за Договором. Судом також встановлено, що позивачем після відступлення права вимоги жодних нарахувань поза межами строку кредитування не здійснювалось, а розрахунок заборгованості в цілому відповідає строку кредитуванням та умовам погодженого сторонами Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що між первісним кредитором та відповідачкою у справі виникли кредитні правовідносини, грошові кошти останньою отримано, однак у порядку та на умовах договору у добровільному порядку не повернуто. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При зверненні до суду позивачем сплачено 3 028,00 грн. судового збору /а.с. 44/. Позовні вимоги задоволено, а відтак судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. потрібно покласти на відповідача. Щодо вимог у частині стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на витребування доказів, проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням та забезпечення доказів у розмірі 0,5 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 514,00 грн, суд зазначає таке. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що зазначені вимоги є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказані витрати були фактично понесені під час розгляду даної справи, а позивачем не надано доказів на підтвердження таких. За вказаних обставин судові витрати у зазначеній частині в розмірі 1 514,00 грн. не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial