Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

09 грудня 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 510325-КС-001 від 19 вересня 2024 року у сумі 135 690 гривень 48 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 49 612 гривень 32 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 83 478 гривень 16 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень та суми прострочених платежів за комісією - 2 600 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 19 вересня 2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено договір № 510325-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 19 вересня 2024 року ТОВ «БІЗПОЗИКА» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти договір № 510325-КС-001 про надання кредиту. 19 вересня 2024 року [PERSON] , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 510325-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 46 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальниці № [NUMBER] (котрий Позичальницею вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті). 14 грудня 2024 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного договору, за якою товариством їй надано додатково кредит у сумі 13 000 гривень. Зважаючи на ті обставини, що відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, станом на 30 жовтня 2025 року за останньою утворилася заборгованість за Договором № 510325-КС-001 в розмірі 135 690 гривень 48 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 49 612 гривень 32 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 83 478 гривень 16 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень та суми прострочених платежів за комісією - 2 600 гривень. Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 109), копія якої надіслана учасникам справи 22 грудня 2025 року за вихідним № 31293/25-вих/2/204/5888/25 (а. с. 110) та отримана відповідачкою 22 грудня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа да її електронної скриньки (а. с. 112). Станом на день розгляду справи відповідачка не скористалася правом на подання відзиву, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 вересня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти Договір № 510325-КС-001 про надання кредиту (а. с. 30-31). 19 вересня 2024 року [PERSON] , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 510325-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а. с. 42). 19 вересня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір № 510325-КС-001 про надання кредиту (а. с. 20-29 та на звороті, 31 на звороті - 41). Так, судом встановлено, що зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачці, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-6973, на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено (а. с. 64). Таким чином, 19 вересня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено Договір № 510325-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Крім того, судом встановлено, що 19 вересня 2024 року сторонами було погоджено та підписано Паспорт споживчого кредиту, у якому міститься інформація обов`язкова для ознайомлення позичальником (а. с. 17-19 та на звороті, 53-56). Відповідно до вимог п. 2.1 Договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 46 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. За умовами п. 2.3 вказаного договору, позивачем надано кредит відповідачці строком на 24 житні, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 1 % в день користування Кредитом (п. 2.4); комісії за надання кредиту у сумі 9 200 гривень (п. 2.5); орієнтовною загальною вартістю 113 032 гривні 84 копійки та орієнтованою реальною річною процентною ставкою 6 669,18 % (п. 2.10). При цьому, п. 2.13 вищевказаного договору визначено, що дата повернення кредиту - 06 березня 2025 року. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 46 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котрий Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується платіжним дорученням № 4ddc2bff-7670-11ef-b90a-000c29d57ed2_2 від 19 вересня 2024 року (а. с. 65). 14 грудня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 510325-КС-001 (а. с. 57-58), за якою позивачем збільшено відповідачці кредит на суму 13 000 гривень, яку відповідачка отримує та зобов`язується повернути на умовах договору (а. с. 59-60). До теперішнього часу відповідачка свої зобов`язання за Кредитним договором № 510325-КС-001 про надання кредиту належним чином не виконала. Відповідно до наданого позивачем Розрахунку заборгованості за Договором № 510325-КС-001, відповідачка станом на 30 жовтня 2025 року має заборгованість в розмірі 135 690 гривень 48 копійок, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 49 612 гривень 32 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 83 478 гривень 16 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень та суми прострочених платежів за комісією - 2 600 гривень (а. с. 12-15). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як вбачається зі змісту кредитного договору 510325-КС-001 від 19 вересня 2024 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатораUA-6973, що був відправлений 19 вересня 2024 року телефон відповідачки [NUMBER] та, введений останньою 19 вересня 2024 року о 13:16:50 годині на (а. с. 61 та на звороті). Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком. З розрахунку убачається, що після укладення договору [PERSON] користувалася наданими банком кредитними коштами, та здійснювала погашення за вказаним кредитним договором, проте допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по тілу кредиту, отже заборгованість винесена на прострочку. Крім того, долучена до позову візуальна форма послідовності дій Клієнта - [PERSON] (а. с. 59-60) вказує, що відповідачка самостійно користувалася послугами банку та через веб-сайт Кредитодавця https://bizpozyka.com/ шляхом введення Логіну Особистого кабінету та паролю Особистого кабінету, ввійшла до Особистого кабінету та з Особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подала Заявку на отримання кредиту, де відповідно вказував номер свого поточного (карткового) рахунку. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами. Матеріали справи не містять даних, щодо незаконного зняття коштів з використанням кредитної картки та незаконну видачу кредитної карти на ім`я [PERSON] третім особам. Крім того, згідно з п. п. 7.4.7. Правил Позичальник підтверджує, що вказаний ним (з метою отримання кредиту) поточний (картковий) рахунок [NUMBER] належать саме йому і треті особи не мають до нього доступу. Отже, доказом фактів встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, користування відповідачем кредитними коштами є виписка по рахунку, яка є належним доказом надання кредитних коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17. Суд зазначає, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким позивачем було надано відповідачці грошові кошти у розмірі 46 000 гривень та додатково 13 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит, однак остання умови договору належним чином не виконує, а відтак право позивача порушено, та підлягає захисту у судовому порядку, яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 510325-КС-001 від 19 вересня 2024 року по тілу кредиту - 49 612 гривень 32 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 83 478 гривень 16 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень, а всього 133 090 гривень 48 копійок. Щодо стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31) вказала на те, що на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Верховний Суд у своїй постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.» Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Закон України «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Також на позивача не може бути покладений обов`язок сплачувати платежі, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені статтею 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними. З огляду на викладене, зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», суд доходить висновку про те, що умови кредитного договору № 510325-КС-001 від 19 вересня 2024 року про встановлення комісії за надання кредиту є нікчемними, а тому вимоги позивача про стягнення комісії за цим договором у сумі 2 600 гривень за надання кредиту, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 510325-КС-001 від 19 вересня 2024 року по тілу кредиту - 49 612 гривень 32 копійки, суми прострочених платежів по процентах - 83 478 гривень 16 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень, а всього 133 090 гривень 48 копійок. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2 375 гривень 98 копійок, виходячи із розрахунку 2 422,4*(133 090,48/135 690,48). На підставі викладеного,

Outcome: partial