Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовною заявою, в якій просив витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь Громадської організації «Автостоянка «Волна» (ЄДРПОУ 26209921), земельну ділянку площею 0,0500га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137600:20:044:0024, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 984678051101; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30677210 від 28.07.2016 року, що зареєстровано приватним нотаріусом Гашовою Вікторією Валентинівною, Одеського міського нотаріального округу, право власності на земельну ділянку площею 0,0500га кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , номер запису про право власності 15626667, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 984678051101. В обґрунтування позову позивач зазначив, що ГО «Автостоянка «Волна» є користувачем земельної ділянки площею 0,5 га за адресою [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 р. №470. Рішенням Одеської міської ради №3716-ІV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0500га кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. В подальшому невідомим чином приватний нотаріус Гашова Вікторія Валентинівна, Одеського міського нотаріального округу на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 479, виданий 25.07.2016 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею), 0,0500га кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , про що було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30677210 від 28.07.2016, номер запису про право власності 15626667. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі №522/18528/13а рішення Одеської міської ради №3716-IV від 28 січня 2005 року яким був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0500га за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд - було визнано противоправним та скасовано. Як зазначено в рішенні «з урахуванням специфічного правового режиму земельної ділянки, наданої позивачу у 1988 році для діяльності автостоянки, відповідач не мав права припиняти її право користування з наведених в оскаржуваному рішенні підстав... » також в рішенні зазначені інші порушення, які не підлягають доведенню у відповідності до вимог ч 3, 4 ст. 82 ЦПК України. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що ГО «Автостоянка «Волна» протягом більш ніж 20 років користується спірною земельною ділянкою з дозволу органу місцевого самоврядування. Таким чином, позивач вважає, що його право користування вищевказаною спірною земельною ділянкою порушено, [PERSON] протиправно нею володіє, а тому слід витребувати з її незаконного володіння цю земельну ділянку та скасувати рішення, на підставі якого було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку. Представник позивача адвокат Чапуріна С. І. надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Матеріали справи (а.с. 143-152) містять відзив, що поданий представником відповідача адвокатом Малюком Є. Є. Відповідач заперечував проти задоволення позову, оскільки [PERSON] - добросовісний набувач та при купівлі земельної ділянки розумно покладалася на достовірність відомостей про попереднього власника в Державних реєстрах. 25.07.2016 р. Кочмар придбала цю земельну ділянку за відплатним договором купівлі - продажу. На час купівлі ділянки в ДРРП та в ДЗК власником ділянки значилася саме її продавець Будзар, будь-яких інших відомостей про зміну власника, обтяження чи втрату чинності записів про власність продавця дані Державних реєстрів не містили. Як наслідок, у позивача ГО Автостоянка Волна немає законних підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного власника немає. ОМР та позивач ГО Автостоянка Волна не подбали про те, щоб судове рішення, яким скасовано виділ земельної ділянки було своєчасно виконане, а відповідна інформація була внесена до Державних реєстрів. Позивач ГО Автостоянка Волна подало до суду позов після закінчення строків позовної давності. Ще 25.07.2016 р. відповідач [PERSON] купила земельну ділянку та зареєструвала в Державних реєстрах своє право власності. З цього часу, протягом 7 років відповідач [PERSON] безперервно володіє та користується належною їй ділянкою. За цей час ніяких претензій щодо законності володіння цією ділянкою [PERSON] не отримувала. Строк давності за таким позовом складає 3 роки та починається з моменту, коли позивач мав змогу дізнатися про порушення його прав. Цей момент для позивача настав саме в день укладення договору купівлі - продажу 25.07.2016 р. між Будзар та Кочмар, оскільки відомості в Державних реєстрах відкриті, а позивачу нічого не перешкоджало дізнатися про зміну власника земельної ділянки. Тобто, строк позовної давності для позивача сплив через три роки після внесення відомостей до Державних реєстрів про Кочмар як власника ділянки, а саме 26.07.2019 р. Натомість позов про витребування ділянки у Кочмар позивач подав лише 21.12.2023 р. (через чотири роки після закінчення строку позовної давності). Позивачем 11 липня 2024 року подано відповідь на відзив. Як зазначив представник позивача, відповідача ніхто не звинувачує у тому, що вона протиправно придбала земельну ділянку, але вона в наслідок протиправних дій ОМР придбала земельну ділянку, яка належала позивачу. Одеська міська рада приймаючи протиправне рішення №3716-IV від 28 січня 2005 року, яким був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0500га кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, в подальшому, без волі та дозволу ГО «Автостоянка «Волна» позбавила позивача земельної ділянки площею 0,0500га, якою ГО «Автостоянка «Волна» на той час правомірно володіла та користувалася. Стосовно строків позовної давності позивач зазначив, що позивач неодноразово звертався до суду з метою поновити свої право користування на спірну земельну ділянку, при цьому в позовної заяві про це також зазначено, а саме у 2020 році справа №523/10761/20 Суворовського районного суду м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гашової Вікторії Валентинівни, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Громадська організація «Автостоянка «Волна» про скасування державної реєстрації права власності. Однак дана справа не була розглянута, та ухвалою від 15.05.2023 року Суворовського районного суду м. Одеси позовна заява [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гашової Вікторії Валентинівни, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Громадська організація «Автостоянка «Волна» про скасування державної реєстрації права власності була залишена без розгляду. Тобто, фактично позивач вже намагався поновити своє порушене право на спірну земельну ділянку. Згідно ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. (а.с. 182-188). Стороною відповідача 17 липня 2024 року подано заперечення на відповідь на відзив. Як зазначив представник відповідача - ніяких розумних пояснень чому ГО Автостоянка Волна лише 21.12.2023 р., тобто через 4 роки та чотири місяці після спливу строків позовної давності та через сім років та чотири місяці після реєстрації ділянки за [PERSON] ) подало позов про витребування ділянки у Кочмар. Оскільки нічого не перешкоджало позивачу своєчасно, в межах строків позовної давності звернутися до Кочмар (хоча б навіть за умови такої ж юридичної помилки - з позовом про недійсність договору купівлі-продажу або з віндикаційним позовом). Але ніяких аргументів чи доказів поважності причин пропуску строку позовної давності - не надано. (а.с. 195-206). Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гашова В. В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За час розгляду справи нотаріус надавала копії документів на виконання ухвали суду від 08 січня 2024 року про витребування доказів. (а.с. 66-113). Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Щодо позовних вимог про витребування земельної ділянки. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Згідно зі статтею 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Положення статті 27 Закону України «Про оренду землі» передбачають, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями. Відповідно до статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №766/4410/17 (провадження № 61-29040св18) вказано, що «відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа,яка хочаі неє власником,але вякої майноперебувало уволодінні зазаконом абодоговором,зокрема напідставі цивільно-правовихдоговорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором». Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)». Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988р. №470 «Про реєстрацію уставу кооперативу «Іскра» при ДЕУ Суворовського району» земельна ділянка за адресою [ADDRESS] кут вул. Ростовської була надана в тимчасове користування кооперативу «Іскра». Розпорядженням Суворовської районної адміністрації від 15.01.2002р. №20/1 «Про передачу ГОА Асоціація «Суворовець» для експлуатації стоянки «Волна» Суворовській районній раді ветеранів (війни, праці, військової служби та органів правопорядку) м. Одеси, ця автостоянка була передана Суворовській раді ветеранів по вул. Кишинівська, 2-а з подальшим оформленням відповідних документів. Земельна ділянка знаходиться у зоні індивідуальної житлової забудови на місці відкритої автостоянки «Волна» у межах вулиць 2-а Лінія кут, вул. Керченської, вул. Ростовська кут вул. Кишинівської. Рішенням Одеської міської ради №3716-ІV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0500га кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі №522/18528/13а рішення Одеської міської ради №3716-IV від 28 січня 2005 року яким був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0500га за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд - було визнано противоправним та скасовано. Як зазначено в рішенні «з урахуванням специфічного правового режиму земельної ділянки, наданої позивачу у 1988 році для діяльності автостоянки, відповідач не мав права припиняти її право користування з наведених в оскаржуваному рішенні підстав... » також в рішенні зазначені інші порушення, які не підлягають доведенню у відповідності до вимог ч 3, 4 ст. 82 ЦПК України. У даному рішенні констатовано, що «рішення відповідача прийняті без додержання вимог законодавства що до передачі у власність земельних ділянок. Всупереч законодавству земельні ділянки були вилучені у користувача (ГО «Автостоянка «Волна»» без додержання вимог законодавства (ст. 116, 118 ЗК України). Згідно з ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Жодних з вище приведених умов на момент передачі у власність спірних ділянок не існувало, посилання на вилучення у будь-кого ділянок оспорюваних рішення відсутні. Окрім того, факти правомірного користування позивачем ділянки встановлені чинними рішеннями Одеського Апеляційного Адміністративного суду у справах № 522/18528/13-а та № 522/25025/14-а та не потребують додаткового доказування. Відповідно до вище приведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача, [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі так як його права, як користувача машино-місця на автостоянці «Волна» порушені неправомірними рішеннями Одеської міської ради що до передачі у власність третім особам території автостоянки, що перебуває у користуванні ГО «Автостоянка «Волна»», членом якої він являється». Таким чином, cудом встановлено, що ГО «Автостоянка «Волна» є законним користувачем земельної ділянки площею 0,0500 га, кадастровий номер: 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , а тому має право на витребування земельної ділянки у [PERSON] . Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89)). Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога особи про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі №910/18214/19 (пункт 9.47)). У даній справі, суд дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права ГО «Автостоянка «Волна» є саме витребування на їх користь земельної ділянки площею 0,0500га, кадастровий номер: 5110137600:20:044:0024 за адресою: [ADDRESS] , право оренди землі до якої надано рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 №470. У такому випадку не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав. Задоволення вимоги про витребування земельної ділянки є підставою для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, заявлена позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] є неефективним способом захисту порушеного права, а тому у цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Щодо заявленого стороною відповідача пропуску позовної давності. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15. Верховний Суд України виклав подібну правову позицію й у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Як зазначила сторона відповідача, позивач ГО Автостоянка Волна пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду з позовом лише 21.12.2023 р., тоді як [PERSON] набула у власність спірну ділянку ще у 25.07.2016 р. З огляду на відкритість та доступність інформації про власника ділянки в Державних реєстрах, Позивач ГО Автостоянка Волна мало всі доступні способи дізнатися про обставини переходу права власності на ділянку до Кочмар вже на наступний день після оформлення договору купівлі продажу та внесення інформації до ДРРП та ДЗК. Однак, згідно постанови Верховного суду від 14.06.2023 року по справі №523/14360/20 провадження № 61-6492св22 за касаційною скаргою Громадської організації «Автостоянка «Волна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року, здійснено висновок, що законний користувач має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Тобто Верховний суд визнав, що ГО «Автостоянка «Волна», як законний користувач має право на витребування спірної земельної ділянки, яка вибула із його володіння. Після сформування правової позиції у своєї постанові Верховним судом від 14.06.2023 року по справі №523/14360/20 провадження № 61-6492св22 за касаційною скаргою Громадської організації «Автостоянка «Волна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року, стосовно права ГО «Автостоянка «Волна», як законного користувача, на звернення до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, в подальшому ГО «Автостоянка «Волна» і звернулась до суду із відповідним позовом до [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що Громадська організація «Автостоянка «Волна» не пропустила строки позовної давності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку про стягнення половини судового збору з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial