Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Доводи позову. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, якою просить: - Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2020 року який було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., реєстровий номер 2627, згідно якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» продало Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» належну [PERSON] ; - Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позов обгрунтовано тим, що Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року у цивільній справі № 523/1381/19 визнано недійсним кредитний договір № МL-501/015/2006, укладений 15.02.2006 р. між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», а також визнано недійсним іпотечний договір № РМL - 501/015/2006, укладений 15.02.2006 р. між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна». Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.10.2022 р. у цивільній справі № 523/1381/19, окрім іншого, замінено АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП Банк» на його правонаступника ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» по цивільній справі № 523/1381/19 за позовом [PERSON] до AT «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними, а також залишено без задоволення заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року по цивільній справі №523/1381/19 за позовом [PERSON] до AT «ОТП Банк» визнання договорів недійсними. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року у цивільній справі №523/1381/19, за виключенням заміни правонаступника відповідача, на теперішній час чинне. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.06.2023 року у цивільній справі №523/1381/19 роз`яснено, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року у цивільній справі № 523/1381/19 є підставою для припинення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження квартири [ADDRESS] , у виді заборони нерухоме майно на підставі договору іпотеки, реєстровий номер 281 від 15.02.2006 р., посвідчений Сімоновою О.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Разом із тим, 07.07.2023 р. [PERSON] дізналася, що 23.12.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», достовірно знаючи про наявність на той момент чинного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року у цивільній справі № 523/1381/19, - потайки уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» договір купівлі-продажу належної [PERSON] квартири [ADDRESS] , який було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., реєстровий номер 2627. Тобто, під час укладання 23.12.2020 р. вказаного договору купівлі-продажу квартири, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» достовірно знало, що відповідно до вищевказаних судових рішень не має ані прав кредитора, ані прав іпотекодержателя, ані права на відчуження спірної квартири. Відповідно до змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу, продаж спірної квартири вчинено нібито на підставі положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» відповідно до змісту якої іпотекодержатель наділений правом продажу предмета іпотеки за певних умов. Але станом на день укладання спірного договору 23.12.2020 р., - вищеназване судове рішення було чинним, і відповідно, «продавець» не мав статусу іпотекодержателя, тому не мав жодного права продавати спірну квартиру. Крім того, «Продавцем» порушено вимогу ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», а саме - не направлено [PERSON] за 30-днів письмову вимогу на предмет іпотеки. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу було укладено за відсутністю у «продавця» прав іпотекодержателя, і всупереч волі власника квартири [PERSON] , тому він беззаперечно підлягає визнанню недійсним. Доводи відзиву на позов. 05.09.2023 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», згідно якого представник Романенко М.Е. зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Рішення у справі №523/1381/19 щодо визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, на яке посилається [PERSON] у позовній заяві, було ухвалено 27.08.2020 року. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 23.12.2020 року. Станом на момент укладення договору купівлі-продажу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був наявний відповідний запис про іпотеку. Позивач не здійснив виконання рішення щодо припинення записів у відповідних реєстрах, нехтуючи принципом добросовісності. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зазначає, що товариством було надано нотаріусу повний, необхідний перелік документів для укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до закону. Позивачем не надано жодних доказів щодо не отримання/отримання вимог про усунення порушень щодо Кредитного договору, а відтак, оскаржуваний Позивачем договір купівлі-продажу в повному обсязі відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а саме : - не суперечить Цивільному кодексу, відповідає положенням ЗУ «Про іпотеку»; - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Позика» мали необхідний обсяг дієздатності; - Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі; - Правочин вчинено у нотаріальній формі із державною реєстрацією права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; - Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Далеко К.О. від 12.07.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 12.07.2023 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» (ЄДРПОУ 39493634, м. Київ, вул. Польова, 24Д). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.02.2025 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАС» (ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння до розгляду Одеським апеляційним судом справи № 523/1381/19. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.09.2025 року поновлено провадження у справі. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Представник [PERSON] - адвокат Верхола І.О. надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу у їх з позивачем відсутність. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» до судового засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до судового засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. до судового засідання не з`явилася, про час, місце та дату судового засідання повідомлена належним чином. Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що 15.02.2006 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є у відповідності до ст. 1 нової редакції Статуту АТ«ОТП Банк» ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-501/015/2006. 15.02.2006 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзен банк Україна» укладено іпотечний договір № PML - 501/015/2006, згідно умов якого в забезпечення кредитного договору № ML-501/015/2006 від 15.02.2006р. предметом іпотеки стала придбана нею квартира [ADDRESS] . Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року у цивільній справі № 523/1381/19 визнано недійсним кредитний договір № МL-501/015/2006, укладений 15.02.2006 р. між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», а також визнано недійсним іпотечний договір № РМL - 501/015/2006, укладений 15.02.2006 р. між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна». Рішення набрало законної сили 08 жовтня 2020 року. 23.12.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЗИКА» договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., реєстровий номер 2627, який оспорюється по даній справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.10.2022 р. у цивільній справі №523/1381/19, окрім іншого, замінено АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП Банк» на його правонаступника ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» по цивільній справі № 523/1381/19 за позовом [PERSON] до AT «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними, а також залишено без задоволення заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року по цивільній справі №523/1381/19 за позовом [PERSON] до AT «ОТП Банк» визнання договорів недійсними. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.06.2023 року у цивільній справі №523/1381/19 роз`яснено, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.08.2020 року у цивільній справі № 523/1381/19 є підставою для припинення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження квартири [ADDRESS] , у виді заборони нерухоме майно на підставі договору іпотеки, реєстровий номер 281 від 15.02.2006 р., посвідчений Сімоновою О.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.04.2025 у цивільній справі №523/1381/19: апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - задоволено частково; заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27серпня 2020 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови; в іншій частині рішення суду залишити без змін. Ухвалою Верховного Суду від 26.05.2025 року у цивільній справі № 523/1381/19: повернуто касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у справі за [PERSON] до акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними. Суд виходить із того, що договір є недійсним з моменту його вчинення як для нікчемних так і для оспорюваних правочинів. З огляду на викладене, укладені 15.02.2006 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є у відповідності до ст. 1 нової редакції Статуту АТ«ОТП Банк» ПАТ «ОТП Банк» - кредитний договір № ML-501/015/2006 та іпотечний договір № PML - 501/015/2006, є недійсними з 15.02.2006 року. Відповідно до змісту оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу від 23.12.2020, продаж спірної квартири вчинено на підставі положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотекодержатель наділений правом продажу предмета іпотеки за певних умов. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно п. 1 ч.1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно п. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з аб. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 висловила правову позицію, згідно якої недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно зі ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України визнання недійсним договору в судовому порядку означає, що він не створює юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. За обставин даної справи, судом встановлено, що на момент укладення 23.12.2020 року оспорюваного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , ТОВ «ФК «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» втратило право як кредитора, так і іпотекодержателя, згідно іпотечного договору №PML - 501/015/2006 від 15.02.2006 року, укладеного між [PERSON] та АКБ «Райффайзен банк Україна», а тому не мало право відчуження іпотечної квартири. При цьому, наявність в реєстрі запису про іпотеку майна, станом на дату укладення оспорюваного договору, впливає лише на висновки щодо добросовісності набувача квартири ТОВ «ФК «ПОЗИКА», разом із тим не впливає на права Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», яке не мало права на вчинення відповідного правочину, станом на 23.12.2020 року. Також, надаючи правовий аналіз дотриманню ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» вимог ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»в частині надіслання іпотекодавцю письмового повідомлення за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу, про свій намір укласти цей договір, суд зазначає, що у позові позивач [PERSON] стверджує про неотримання Повідомлення. У відзиві на позов ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» зазначає про не надання саме стороною позивача доказів отримання/неотримання Вимог про усунення порушень щодо кредитного договору, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд зазначає, що відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними зокрема у постанові від 29.09.2020р. у справі №757/13243/17, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України застосовує до спірних правовідносин. Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. У разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку». За обставин даної справи, суд констатує, що матеріали справи не містять доказів дотримання ТОВ "ФК "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" вимог як ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», так і вимог ч.1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», при цьому саме на сторону відповідача покладено обов`язок дотримання порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу від 23.12.2023 року було укладено за відсутності у «продавця» права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, і всупереч волі власника квартири [PERSON] , доказів іншого матеріали справи не містять. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі №759/17710/22. Оскільки ТОВ «ФК «ПОЗИКА» набуло права власності на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, укладеним з ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», яке не мало права на продаж цього майна у позасудовому порядку, та відповідно здійснило його відчуження поза волею власника, який не був стороною правочину, а раніше визнав недійсним договір іпотеки, то суд дійшов висновку про витребування у відповідача ТОВ «ФК « ПОЗИКА» на користь [PERSON] оспорюваної квартири. Суд вважає, що саме позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, у розумінні приписів статей 387 і 388 ЦК України, є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав особи, яка вважає себе власником спірного майна, що приводить до їх поновлення. При цьому, норми частини першої статті 216 ЦК України, у сукупності із частиною третьою статті 215, частиною першою статті 225 ЦК України, не можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Таким чином, суд дійшов висновку що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, підлягають частковому задоволенню, оскільки позов лише в частині витребування майна із чужого незаконного володіння знайшов своє правове та доказове обґрунтування матеріалами справи. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). V. Судові витрати. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов до наступного висновку. До поданої заяви позивачем було подано пенсійне посвідчення № [NUMBER] про призначення інвалідності ІI групи. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Таким чином, [PERSON] звільнена від сплати судового збору, у відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є вимогою майнового характеру, тому відповідно до положень Закону України "Про судовий збір" при зверненні до суду з позовом позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову. Згідно єдиної наявної в матеріалах справи інформації щодо вартості спірної квартири, її вартість складала 500 000 грн., згідно Висновку про вартість об`єкту незалежної оцінки, складеному 19.12.2020 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЮНІАС ЕСТЕЙТ ГРУП», тому судовий збір за вимогу майнового характеру складає 5 000 грн. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на зазначене, у зв`язку із задоволенням позову частково, враховуючи задоволення майнової вимоги, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів у справі у розмірі 5 000 грн. на користь держави.

Outcome: partial