Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що 14 травня 2025 року між ним та [PERSON] сталась подія, внаслідок якої відповідач свідомо та навмисно звинуватив його у заподіянні шкоди належного його дружині [PERSON] транспортного засобу, що слугувало причиною складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Працівниками патрульної поліції разом зі складанням протоколу було вилучено у нього посвідчення водія, а відсутність можливості користування є значним обмеженням його свободи пересування у зв`язку з тим, що він є людиною з інвалідністю опорно-рухового апарату. Вказує, що суд у постанові від 22 липня 2025 року у справі №205/8284/25 встановив, що подія не є дорожньо-транспортною пригодою, а пошкодження автомобіля були присутні ще у 2024 році. Зазначає, що заподіяні йому душевні страждання не обмежувалися лише хвилюванням через безпідставні звинувачення відповідачем, а він зазнав глибокого приниження честі та гідності, особливо з огляду на те, що він є інвалідом опорно-рухового апарату і втрата посвідчення водія фактично обмежила його свободу пересування. Вказує, що він змушений був звернутись до лікаря-психіатра, який назначив йому курс медикаментозного лікування. Розмір моральної шкоди він визначив у розмірі 50 000 грн., а матеріальну шкоду зазначає в сумі 21 000 грн., яка складається з витрат на професійну правничу допомогу під час оскарження постанови в розмірі 5 000 грн. та 3 000 грн. - написання цієї позовної заяви, 2 000 грн. - транспортні витрати, 11 000 грн. - медичні витрати. У зв`язку із чим, він звернувся до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якій просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., за матеріальну шкоду - 21 000 грн., а також судові витрати в розмірі 2 000 грн. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13 жовтня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було задоволено клопотання позивача [PERSON] про виклик свідка для допиту у судовому засіданні. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 14 жовтня 2025 року було відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. Позивач надав до суду письмові пояснення, в яких просив суд розглянути справу без його участі, позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Новокодацького районного суду міста Дніпра, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 19 лютого 2026 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та пояснення позивача, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2025 року щодо [PERSON] було складно протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №330482 за ст. 124 КУпАП (а. с. 9). Відповідно до змісту вказаного протоколу судом встановлено, що 14 травня 2025 року приблизно о 16 годині 11 хвилин у м. Дніпрі по вул. Коробова, 1-А біля супермаркету АТБ водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Infiniti EX35», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись заднім ходом, не переконавшись в тому, що він не створить небезпеки чи перешкоди іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб та вчинив наїзд на припаркований транспортний засіб «BMW X3», державний номерний знак [NUMBER] , водія [PERSON] , який припаркував транспортний засіб позаду нього. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим спричинено матеріальні збитки, чим порушив п. 10.9. Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП. Крім того, в п. 9 протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №330482 від 14 травня 2025 року в графі свідки чи потерпілі зазначено [PERSON] . Судом встановлено, що постановою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року у справі №205/8284/25, яка набрала законної сили 02 серпня 2025 року, закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а. с. 10-15). Положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зі змісту постанови Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року у справі №205/8284/25 судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, при обставинах, викладених у протоколі, а вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не доводиться поза розумним сумнівом наявними у суду доказами. В матеріалах справи також наявний талон-повідомлення єдиного обліку №33426 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) від 09 серпня 2025 року про кримінальне правопорушення та іншу подію від [PERSON] щодо прийняття заходів до [PERSON] та його дружини [PERSON] , які вчинили шахрайські дії щодо нього (а. с. 16). Матеріалами справи підтверджено, що згідно з довідки Серії МСЕ №070312 та посвідчення Серії [NUMBER] від 24 листопада 2003 року [PERSON] має другу групу інвалідності з дитинства безстроково (а. с. 8). Також судом встановлено, що згідно з виписки №7415 від 10 листопада 2025 року з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова», [PERSON] перебував на лікуванні з 25 червня 2025 року до 22 жовтня 2025 року з діагнозом: реактивна депресія, гостра реакція на стрес/посттравматичний стресовий розлад (ПТСР). Анамнез: зі слів пацієнта порушення сну та настрою почалося після перенесеної життєвої події ДТП, яка сталась за місяць до звернення у травні, після чого почалось поступове зниження настрою, апетиту, порушення сну. З`явились проблеми з концентрацією. Втрата інтересу та задоволення від життя (а. с. 118-119). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Крім того, згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Частиною 1 статті 77, статтею 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] та подальшого безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності (складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення) йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (висновок Верховного Суду у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц). Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, та в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 752/3839/22. Зі змісту постанови Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 липня 2025 року у справі №205/8284/25 вбачається, що потерпілою в цій справі була [PERSON] , а під час розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення [PERSON] був викликаний лише в якості свідка, у зв`язку з чим і надав у судовому засіданні відповідні пояснення. Враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що позивачем не доведено, що внаслідок скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху та закриття провадження в адміністративній справі, а також внаслідок дій саме відповідача йому завдано матеріальної і моральної шкоди. При цьому, сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може свідчити про те, що будь-які дії чи бездіяльність відповідача заподіяли позивачу матеріальної і моральної шкоди. Крім того, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. Лише наявність усіх чотирьох умов є підставою для задоволення позову про відшкодування шкоди, відсутність хоча б однієї з зазначених умов свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. Отже, очевидних ознак протиправності дій відповідача судом не встановлено та беззаперечних доказів встановлення вини відповідача не надано позивачем. Надані позивачем письмові докази у виді копій квитанцій, пояснень свідків, не є достатніми доказами безпосереднього заподіяння йому шкоди [PERSON] . Суд вважає, що позивач, у порушення ст. ст. 12, 81 ЦК України не надав суду доказів наявності умов для відшкодування матеріальної і моральної шкоди, а саме: неправомірності дій відповідача, встановлення його вини і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Також позивачем не доведено, що його моральні страждання перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, вина якого повинна бути встановлена у передбаченому законом порядку, а відтак відсутній склад цивільного правопорушення, який покладає обов`язок на відшкодування позивачу такої шкоди. Більше того, навіть враховуючи факт завдання позивачу матеріальної і моральної шкоди внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності, скасування постанови про таке притягнення із закриттям адміністративної справи саме по собі вже є відновленням порушених прав та свобод особи, і повинно сприйматися як відшкодування завданої шкоди, тобто є достатньою сатисфакцією для незаконно притягнутої до відповідальності особи. Відтак, оскільки у справі не встановлено підстав для відшкодування матеріальної і моральної шкоди, тому у позивача не виникло право на відшкодування такої шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову. Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі на правову допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Також позивач при зверненні з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про судовий збір», а тому враховуючи результат розгляду справи, судові витрати у виді судового збору у справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed