Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521) заборгованість за Договором № 3661454 від 29.01.2021 у розмірі 63750 грн. Щодо судових витрат позивач просить: стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521) понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 16000 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 29 січня 2021 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МІЛОАН" та [PERSON] укладено кредитний договір № 3661454, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу фінансовий кредит, а відповідач зобов`язався повернути суму кредиту, сплатити комісію та проценти у строки і на умовах, визначених договором. Договором погоджено істотні умови, зокрема суму кредиту 15 000 грн, строк користування кредитом, порядок нарахування процентів, а також інші платежі, пов`язані з виконанням договору. Кредитні кошти надавалися відповідачу безготівково шляхом перерахування на картковий рахунок, реквізити якого відповідач повідомив під час оформлення договору в інформаційній системі кредитодавця. Також представник позивача послався на те, що договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, а акцепт оферти відбувся із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом). На думку позивача, такий спосіб укладення правочину відповідає вимогам Цивільного кодексу України та законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" і "Про електронну комерцію", а електронний договір за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Первісний кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти, однак відповідач у встановлені договором строки зобов`язання не виконав - суму кредиту, проценти та комісію не сплатив, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Окремо представник позивача зазначив, що 26 липня 2024 року укладено договір факторингу № 26-07/2024, за яким ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги до позичальників, у тому числі за договором № 3661454. У зв`язку з цим позивач вважає себе належним кредитором у зобов`язанні та таким, що має право вимоги до відповідача в обсязі і на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги. За твердженням представника позивача, загальний розмір заборгованості відповідача за договором № 3661454 станом на дату формування позовної заяви становить 63 750 грн, з яких: 15 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 47 250 грн - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 1 500 грн - заборгованість за комісіями. Пеня, штрафи, інфляційні втрати та 3% річних позивачем не заявлялися як складові заборгованості у цьому розрахунку. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати, зокрема судовий збір у сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 16 000 грн, посилаючись на приписи ЦПК України та надані документи на підтвердження понесених витрат. У відзиві на позовну заяву, поданому 09 грудня 2025 року, представник відповідача заперечила факт належного підписання [PERSON] кредитного договору № 3661454 від 29 січня 2021 року. Вказала, що зі змісту позову вбачається посилання позивача на укладення договору в електронній формі в особистому кабінеті позичальника та підписання шляхом застосування одноразового ідентифікатора, який надсилається через SMS на мобільний телефонний номер позичальника. Разом з тим зазначила, що напередодні укладення договору у [PERSON] було викрадено мобільний телефон, у зв`язку з чим 30 січня 2021 року ним подано заяву до Відділення поліції № 1 Криворізького районного управління поліції ГУНП у Дніпропетровській області. З цих підстав відкрито кримінальне провадження № 12021046720000084 за частиною першою статті 185 КК України, а на підтвердження надано належним чином засвідчені копії витягу з ЄРДР та ухвали суду. У зв`язку з викладеним представник відповідача наполягала, що факт особистого підписання [PERSON] договору, за яким позивач заявляє вимоги, не доведено, оскільки на договорі відсутній власноручний підпис або електронний цифровий підпис відповідача, а використання одноразового ідентифікатора не може підтверджувати волевиявлення відповідача за обставин викрадення телефону, в якому містилася його персональна інформація. Представник відповідача заперечила проти стягнення комісії у сумі 1500,00 грн, визначеної умовами договору як плата, пов`язана з наданням кредиту. Вказала, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України надання кредиту є обов`язком кредитодавця і не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц висловив правову позицію про те, що виконання обов`язку кредитодавця з надання коштів не може бути обумовлено оплатою, оскільки надання кредиту не є самостійною послугою, яка замовляється та підлягає оплаті позичальником. Також представник відповідача послалася на аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, а також на правову позицію у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15. Окрім цього, представник відповідача зазначила, що за змістом частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними, а встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій чи платежів за інші дії, ніж надання коштів, є незаконним. З огляду на це вона вважає, що позовні вимоги у частині стягнення комісії задоволенню не підлягають. Представник відповідача заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн як завищених і таких, що не відповідають критеріям розумності та співмірності. Послалася на статтю 137 ЦПК України, відповідно до якої для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), а розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом послуг, ціною позову та значенням справи. Додатково представник відповідача послалася на частину третю статті 141 ЦПК України щодо критеріїв оцінки обґрунтованості та пропорційності судових витрат. Зазначила, що позивач на підтвердження витрат надав договір про надання правової допомоги з Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс", прайс-лист, заявку, а також витяг з акта про надання юридичної допомоги, в якому зазначено склад робіт (усна консультація та складання позовної заяви) і загальну суму 16 000 грн. Водночас представник відповідача наполягала, що з урахуванням категорії та складності спору така сума є завищеною, а суд при визначенні суми відшкодування має виходити з критерію реальності та необхідності витрат і критерію розумності їх розміру. На підтвердження цього вона послалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також на практику Верховного Суду, згідно з якою суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу не лише за клопотанням сторони, а й з власної ініціативи. Також представник відповідача послалася на практику ЄСПЛ, зокрема рішення від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії", у якому вказано на відшкодування лише витрат, що мають розумний розмір. Представник відповідача заперечила проти стягнення з відповідача судового збору в сумі 2 422,40 грн, посилаючись на те, що [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданим 02 лютого 2024 року. З огляду на пункт 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" представник відповідача вважала, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних із порушенням їхніх прав, а судова практика Верховного Суду, на її думку, підтримує широке тлумачення цієї норми. Відтак вона дійшла висновку, що вимога позивача про стягнення судового збору з відповідача як учасника бойових дій задоволенню не підлягає. 16 грудня 2025 року представник позивача надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що доводи відзиву зводяться переважно до заперечення належності доказів укладення кредитного договору в електронній формі та до спроб поставити під сумнів факт отримання коштів і правомірність розрахунку заборгованості. Водночас, на думку представника позивача, матеріали справи містять достатній обсяг належних і допустимих доказів як самого укладення договору, так і надання кредиту, а доводи відповідача не підтверджені жодними доказами. Представник позивача вказав, що 29 січня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 3661454. Умовами договору прямо визначено істотні умови: сума кредиту 15 000 грн, строк кредитування 15 днів, дата повернення 13 лютого 2021 року, проценти та комісія. Сам факт погодження сторонами істотних умов і закріплення їх у договорі означає досягнення згоди в розумінні статей 626, 628, 638 ЦК України. Договір укладено в електронній формі через особистий кабінет позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. Механізм укладення був таким: кредитодавець розмістив оферту (проєкт договору або інформацію з посиланням на нього), а відповідач надав акцепт шляхом надсилання електронного повідомлення із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом). Представник позивача зауважив, що така модель укладення прямо узгоджується з положеннями статей 205, 207, 638, 641 ЦК України та статей 11-12 Закону України «Про електронну комерцію», які допускають укладення договорів шляхом оферти й акцепту в електронному середовищі та прирівнюють їх правові наслідки до письмової форми за умови підписання у визначений законом спосіб. Вимога відповідача про наявність «власноручного підпису» або «візуалізації електронного підпису на тексті договору» є хибною, оскільки закон не встановлює обов`язку відображати одноразовий ідентифікатор безпосередньо в тілі договору. На його думку, для підтвердження підписання достатньо даних, які фіксують факт використання одноразового ідентифікатора в процесі акцепту. Представник позивача послався на правову позицію Верховного Суду щодо того, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором є допустимим способом підписання електронного договору, а укладення такого договору підтверджується належними доказами, якщо без отримання коду, входу в особистий кабінет та виконання послідовних дій клієнтом договір не міг би бути сформований та акцептований (зокрема, у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року, а також у низці інших справ цієї категорії). Представник позивача вказав, що у справі наявна довідка (довідки) про ідентифікацію, які відтворюють технічний ланцюг укладення правочину і містять дані про одноразовий ідентифікатор, сформований і надісланий позичальнику. Він наголосив, що за договором № 3661454 одноразовий ідентифікатор F66125 було направлено 29 січня 2021 року на номер телефону, який відповідач зазначив як контактний. Представник позивача підкреслив, що саме відповідач своїми діями ініціював отримання кредиту (заповнив анкету, підтвердив умови, отримав код і ввів його), а тому укладення договору відповідало його внутрішній волі. Представник позивача зазначив, що відповідач у відзиві фактично не надав суду жодного альтернативного пояснення, як саме могли виникнути: реєстрація в системі кредитодавця, подання заявки, підтвердження умов, формування одноразового ідентифікатора і подальша видача кредиту. На його думку, без сукупності цих дій з боку позичальника укладення договору було б технічно неможливим, а тому заперечення відповідача носять декларативний характер і спрямовані на уникнення виконання грошового зобов`язання. Окремо представник позивача послався на презумпцію правомірності правочину, закріплену у статті 204 ЦК України, та наголосив, що саме сторона, яка заперечує правочин, має наводити переконливі доводи й докази для спростування цієї презумпції. Представник позивача детально спростував посилання відповідача на нібито крадіжку телефону. Він зазначив, що навіть у разі втрати мобільного телефону це саме по собі не доводить втрату контролю над номером, оскільки мобільний номер і пристрій не є тотожними, а зловживання номером потребує підтвердження конкретних обставин, яких відповідач не навів. Представник позивача наголосив, що відповідач не довів документально факту крадіжки телефону саме на момент укладення договору та перерахування коштів. Представник позивача звернув увагу суду на часову послідовність подій, яку, на його думку, відповідач намагається подати у вигідному для себе світлі. Він зазначив, що кредитні кошти були перераховані на картку відповідача 29 січня 2021 року о 15:57, тоді як відповідач посилається на звернення до поліції 30 січня 2021 року. При цьому представник позивача вказав, що у витягу з ЄРДР датою надходження заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення зазначено 09 квітня 2021 року, що, на думку позивача, підважує логіку заперечень відповідача та не підтверджує крадіжку у критичний для спору час. Додатково представник позивача підкреслив, що встановлення фінансового номера відповідача може бути підтверджене банківськими даними АТ КБ «ПриватБанк», а також тим, що ідентифікація та верифікація позичальника здійснювалася через систему BankID НБУ, яка передбачає багатофакторну автентифікацію клієнта банку. Представник позивача окремо навів доводи про те, що факт надання кредиту підтверджений належними доказами безготівкового переказу. Він зазначив, що до позовної заяви долучено квитанцію LIQPAY АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою 29 січня 2021 року о 15:57 на картку відповідача (із зазначенням маскованих реквізитів) перераховано 15 000 грн. Представник позивача наголосив, що переказ здійснювався саме на картковий рахунок, реквізити якого відповідач вказав при заповненні анкети-заяви, тобто отримання коштів було наслідком його власних дій під час оформлення кредиту. Представник позивача зауважив, що вимога відповідача про надання «бухгалтерських документів» як єдиного можливого підтвердження видачі кредиту є необґрунтованою. Він послався на позицію Верховного Суду, згідно з якою у сфері електронної комерції належними доказами проведення розрахунків можуть бути електронні документи, квитанції та інші підтвердження переказу коштів, а посилання на загальні приписи про бухгалтерський облік не спростовують дію спеціальних норм Закону України «Про електронну комерцію» (зокрема, у справі № 263/3470/20 від 12 червня 2023 року). На думку представника позивача, надані докази переказу прямо підтверджують виконання кредитодавцем свого обов`язку з надання коштів. Представник позивача також навів додаткове підтвердження належності картки банківській установі, зазначивши, що за BIN-ідентифікацією перших цифр картки встановлюється емітент - АТ КБ «ПриватБанк». Він наголосив, що це співвідноситься із загальною логікою верифікації позичальника, оскільки банківський інструмент, на який зараховано кредит, був вказаний самим відповідачем і використовувався для отримання коштів. Представник позивача зазначив, що питання розрахунку заборгованості також викладено коректно, оскільки розрахунок базується на умовах договору та спеціальному регулюванні споживчого кредитування. Він вказав, що за договором визначені: тіло кредиту 15 000 грн, комісія за надання кредиту 1 500 грн (одноразово), пільгова процентна ставка як акційна умова на первісний строк кредитування, а також стандартна (базова) процентна ставка 5% на випадок невиконання зобов`язання у строк. Представник позивача наголосив, що пільгові проценти є елементом програми лояльності та застосовуються лише за умови належного та своєчасного виконання договору, а у разі прострочення акційні умови скасовуються і застосовується базова ставка, що прямо передбачено договором та не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Представник позивача підкреслив, що договором прямо погоджено механізм продовження строку користування кредитом і нарахування процентів у межах визначеного договором періоду, включно з випадками пролонгації та прострочення. Він пояснив, що сторони погодили автоматичну пролонгацію за наявності непогашеної заборгованості, яка не потребує додаткових дій від кредитодавця, а відповідач, підписуючи договір, прийняв такі умови. На думку представника позивача, заперечення відповідача щодо «несправедливості» або «неприйнятності» таких умов не мають значення за відсутності доводів про недійсність договору і за відсутності будь-яких зауважень з боку відповідача під час укладення договору. Представник позивача, обґрунтовуючи можливість нарахування процентів у разі прострочення, навів позицію Великої Палати Верховного Суду щодо розмежування процентів як плати за правомірне користування коштами та процентів як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання за статтею 625 ЦК України. Він вказав, що договором прямо передбачено право кредитодавця нарахувати проценти за стандартною ставкою як проценти за порушення грошового зобов`язання, тобто як інший розмір процентів у розумінні частини другої статті 625 ЦК України. Представник позивача підкреслив, що закінчення строку договору не звільняє сторону від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії договору, а тому доводи відповідача про «припинення зобов`язань через сплив строку» він вважає неправильною інтерпретацією закону і договору. Представник позивача спростував заперечення відповідача щодо комісії за надання кредиту. Він зазначив, що статті 1048 і 1054 ЦК України містять загальне регулювання, тоді як для споживчого кредиту діє спеціальний Закон України «Про споживче кредитування», який прямо відносить до загальних витрат за споживчим кредитом не лише проценти, а й комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Представник позивача додав, що Національний банк України як регулятор затвердив правила розрахунку загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (постанова НБУ № 16 від 11 лютого 2021 року), де прямо передбачено відображення комісій у структурі платежів за супровідні послуги. Також він послався на додаткові вимоги НБУ до договорів небанківських фінансових установ (постанова НБУ № 113 від 03 листопада 2021 року), які передбачають необхідність зазначення у договорі назв грошових зобов`язань, включно з комісіями. На думку представника позивача, комісія була передбачена договором, була відображена в документах, з якими відповідач ознайомлювався, і тому не може вважатися несподіваною чи «нав`язаною» без відома позичальника. Представник позивача також зазначив, що посилання відповідача на «нікчемність» комісійних платежів за практикою, сформованою до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», не може бути механічно перенесене на ці правовідносини. Він навів аргумент, що після зміни нормативного регулювання (коли відносини споживчого кредитування регулюються спеціальним законом) оцінка комісій здійснюється саме крізь призму цього спеціального регулювання. Як додаткове підтвердження правомірності підходу він послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року. Представник позивача докладно пояснив правові підстави набуття позивачем статусу нового кредитора. Він зазначив, що 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 26-07/2024, за яким до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, зокрема і до відповідача за договором № 3661454. На підтвердження цього у матеріалах справи наявні акт прийому-передачі реєстру боржників та сам реєстр боржників, де зафіксовано відповідний запис щодо відповідача із загальною сумою вимоги 63 750 грн, яка складається з 15 000 грн тіла кредиту, 47 250 грн процентів та 1 500 грн комісії. Представник позивача наголосив, що заміна кредитора у зобов`язанні відбувається без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку погашення боргу. Він послався на статті 512, 514, 516 ЦК України та на усталені висновки Верховного Суду України про те, що за відсутності сплати боргу ні первісному, ні новому кредитору стягнення на користь нового кредитора є правомірним, а ризик несприятливих наслідків для нового кредитора стосується лише ситуації, коли боржник виконав зобов`язання первісному кредиторові. Представник позивача підкреслив, що відповідач не надав жодного належного доказу повного погашення заборгованості, а також не надав доказів, які б спростовували сам факт отримання кредитних коштів і користування ними. На його думку, саме відсутність погашення заборгованості стала причиною звернення позивача до суду за захистом порушеного права. Представник позивача детально висловився щодо витрат на професійну правничу допомогу позивача. Він зазначив, що витрати на правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи за умови підтвердження обсягу послуг і їх вартості, незалежно від того, чи вони вже сплачені або лише підлягають сплаті. Він навів підхід Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, згідно з яким суд оцінює реальність, необхідність і розумність таких витрат, а зменшення їх розміру можливе лише за клопотанням іншої сторони, яка має довести неспівмірність. Представник позивача підкреслив, що разом із позовом були надані документи на підтвердження заявлених витрат, зокрема договір про надання правової допомоги, прайс-лист, заявка та витяг з акту наданих послуг, і тому формальні заперечення відповідача без доказів неспівмірності він вважає необґрунтованими. Представник позивача також заявив, що поведінка відповідача у процесі, на його переконання, має ознаки затягування розгляду, оскільки відповідач обрав позицію заперечення укладення договору та належності електронного підпису без подання доказів на підтвердження своїх тверджень, тоді як позивач надав документи про укладення договору, ідентифікацію, переказ коштів і правонаступництво. Він додав, що відповідач, заявляючи про значні витрати на власного представника, не обґрунтував їх документально ні з точки зору переліку послуг, ні з точки зору співмірності, натомість не вчинив дій для врегулювання заборгованості поза судом. У підсумку представник позивача зазначив, що надані позивачем докази підтверджують: укладення електронного кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора, належну ідентифікацію позичальника, перерахування кредитних коштів на картку відповідача, правомірність умов про проценти, комісію та порядок нарахування заборгованості, а також правомірність переходу права вимоги до ТОВ «Факторинг Партнерс» за договором факторингу. Він вказав, що відповідач не надав належних доказів ані відсутності боргу, ані неправомірності нарахувань, ані того, що договір укладала інша особа. Тому, на думку представника позивача, доводи відзиву не спростовують заявлених позовних вимог і не повинні впливати на висновки суду щодо обґрунтованості позову. Суд встановив, що 29 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "МІЛОАН" (код ЄДРПОУ 40051680, місцезнаходження: м. Київ) та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № 3661454 (далі - Договір) в електронній формі через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця. Згідно з пунктом 1.1 Договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній пунктом 1.2 Договору, на строк, визначений пунктом 1.3 Договору, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін, встановлений пунктом 1.4 Договору. Відповідно до пункту 1.2 Договору, сума кредиту становить 15 000 грн. Строк кредитування, відповідно до пункту 1.3 Договору, становить 15 днів з дати укладення Договору, тобто з 29 січня 2021 року до 13 лютого 2021 року. Термін повернення кредиту та сплати комісії і процентів визначено пунктом 1.4 Договору як 13 лютого 2021 року. Пунктом 1.5.1 Договору передбачено комісію за надання кредиту в розмірі 1 500 грн, яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово. Пунктом 1.5.2 Договору встановлено пільгові проценти за користування кредитом у розмірі 2 250 грн, які нараховуються за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пунктом 1.6 Договору визначено стандартну (базову) процентну ставку за користування кредитом у розмірі 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, з типом ставки - фіксований. Договір укладено в електронній формі відповідно до пункту 6.1 Договору, в особистому кабінеті позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. Пунктом 6.2 Договору передбачено, що пропозиція (оферта) кредитодавця розміщена в особистому кабінеті, а акцепт здійснюється шляхом відправлення електронного повідомлення з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом), надісланим на мобільний номер позичальника [NUMBER] . Підписання Договору відбулося за допомогою одноразового ідентифікатора F66125, надісланого 29 січня 2021 року о 15:57 на вказаний номер телефону, що підтверджується довідкою про ідентифікацію кредитного договору, долученою до матеріалів справи. Укладення Договору відповідає вимогам статей 626, 628, 638 ЦК України, оскільки сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, включаючи предмет договору (надання кредиту), суму, строк, проценти та комісію. Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти. Електронна форма Договору відповідає вимогам статті 207 ЦК України, статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та статті 11 Закону України "Про електронну комерцію", оскільки договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифрова послідовність), що прирівнюється до письмової форми відповідно до статті 12 Закону України "Про електронну комерцію". Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через його електронну форму (стаття 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"). На виконання умов Договору кредитодавцем 29 січня 2021 року о 15:57 перераховано грошові кошти в сумі 15 000 грн на картковий рахунок позичальника (картка № [NUMBER] , емітент - АТ "ПриватБанк"), що підтверджується квитанцією LIQPAY АТ "ПриватБанк". Факт перерахування коштів виключає можливість укладення договору третьою особою, оскільки верифікація позичальника проведена через систему BankID Національного банку України, де дані анкети співпадають з банківськими даними (Положення про Систему BankID НБУ, затверджене постановою НБУ № 32 від 17.03.2020). Таким чином, кредитні правовідносини між сторонами виникли 29 січня 2021 року, і позичальник отримав суму кредиту в розмірі 15 000 грн. Відповідач не виконав зобов`язання з повернення кредиту в строк до 13 лютого 2021 року, що є порушенням зобов`язання відповідно до статті 610 ЦК України. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позику в строк та в порядку, встановлені договором. У зв`язку з цим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в сумі 15 000 грн. Щодо стягнення заборгованості за нарахованими процентами суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог. Договором передбачено пільгові проценти за ставкою 1,00% на день за строк кредитування 15 днів, що становить 2 250,00 грн. Однак позивач вимагає стягнення 47 250 грн процентів, посилаючись на стандартну ставку 5,00% з урахуванням автоматичної пролонгації на 60 днів відповідно до пунктів 2.3.1.2, 4.2 Договору. Суд вважає, що така пролонгація не була належним чином погоджена відповідно до вимог закону, і проценти підлягають стягненню лише за первісний строк кредитування - 15 днів. Згідно зі статтею 1048 ЦК України, позикодавець має право на проценти від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, і проценти виплачуються до дня повернення позики, якщо інше не передбачено. Однак, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, проценти за користування кредитом нараховуються в межах строку дії договору, якщо інше не встановлено. Пункт 2.3.1.2 Договору передбачає автоматичне продовження строку кредитування на один день кожного разу після спливу строку, але не більше 60 днів, без додаткових дій сторін. Така умова суперечить вимогам статті 638 ЦК України, оскільки пролонгація повинна бути результатом явної згоди сторін (акцепту оферти), а не автоматичною. Крім того, відповідно до статті 11 Закону України "Про споживче кредитування", зміна умов договору, включаючи продовження строку, вимагає згоди споживача в письмовій або електронній формі з дотриманням процедур акцепту. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-14гс22) розтлумачила, що "користування кредитом" є правомірним лише в межах строку договору, а після його спливу нарахування процентів за статтею 625 ЦК України можливе, але не за підвищеною ставкою без явної згоди. У постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата зазначила, що прострочення зобов`язання призводить до нарахування 3% річних та інфляції, якщо договором не встановлено інше, але автоматична пролонгація не є "іншим" без підтвердження волі боржника. Таким чином, проценти за користування кредитом підлягають стягненню лише за 15 днів за пільговою ставкою 1,00% на день: (15 000 грн ? 1,00% ? 15 днів) = 2 250 грн. Вимога про стягнення 47 250,00 грн відхиляється в частині, що перевищує цю суму, оскільки пролонгація не була підтверджена діями відповідача відповідно до статті 638 ЦК України та Закону України "Про споживче кредитування". Щодо стягнення комісії за надання кредиту в сумі 1 500 грн суд дійшов висновку про задоволення вимоги. Згідно з пунктом 1.5.1 Договору, комісія є одноразовим платежем за надання кредиту, пов`язаним з його оформленням та видачею. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування", до загальних витрат за кредитом включаються комісії кредитодавця за надання, обслуговування та повернення кредиту, включаючи комісію за надання. Ця норма є спеціальною щодо статей 1048, 1054 ЦК України, і комісія є правомірною, оскільки відображена в паспорті споживчого кредиту та погоджена сторонами. Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц підтверджує, що комісії, передбачені після набрання чинності Законом "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), є дійсними, якщо вони не суперечать захисту прав споживачів. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зазначила, що комісії за надання кредиту є частиною загальних витрат і стягуються, якщо вони економічно обґрунтовані та погоджені. Оскільки комісія є обов`язковою супутньою послугою, пов`язаною з наданням кредиту, і відповідач не спростував її обґрунтованість, вона підлягає стягненню в повному обсязі. Відповідно до доводів відзиву на позовну заяву, представник відповідача стверджує про відсутність факту укладення Договору № 3661454 від 29.01.2021 року через нібито викрадення мобільного телефону напередодні укладення договору, що нібито унеможливило контроль над номером телефону [NUMBER] , на який було надіслано одноразовий ідентифікатор для підписання договору. Зокрема, посилається на заяву про викрадення телефону, подану 30.01.2021 року до Відділення поліції №1 Криворізького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області, за якою відкрито кримінальне провадження № 12021046720000084 за ч. 1 ст. 185 КК України (крадіжка). Однак, суд вважає ці доводи необґрунтованими та такими, що не спростовують факт укладення договору саме відповідачем, з огляду на наступне. По-перше, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, долученого до матеріалів справи, дата надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення є 09.04.2021 року, а не 30.01.2021 року, як стверджує представник відповідача. Це свідчить про невідповідність дат, що ставить під сумнів своєчасність та достовірність повідомлення про викрадення на момент укладення договору 29.01.2021 року. По-друге, у заяві про викрадення телефону не зазначено ані марки телефону, ані номеру телефону (SIM-карти), яка була в ньому, що унеможливлює встановлення зв`язку між викраденим пристроєм та номером +380683151997, на який було надіслано одноразовий ідентифікатор F66125 о 15:57 29.01.2021 року для підписання договору. Відсутність таких конкретних даних робить неможливим підтвердження, що саме цей номер був пов`язаний з викраденим телефоном. По-третє, як вірно зазначає представник позивача, викрадення мобільного телефону не тотожне втраті контролю над мобільним номером. Мобільний номер (SIM-карта) може бути відновлений у оператора зв`язку без фізичного пристрою, і втрата телефону не автоматично призводить до втрати доступу до номеру. Відповідачем не надано жодних доказів (наприклад, звернення до оператора зв`язку про блокування або відновлення SIM-карти, виписки з рахунку оператора), що підтверджували б відсутність контролю над номером [NUMBER] на момент отримання SMS з ідентифікатором. Навпаки, як встановлено з матеріалів справи, номер [NUMBER] був вказаний відповідачем як фінансовий номер у системі BankID Національного банку України, через яку проводилася ідентифікація та верифікація позичальника. Система BankID НБУ, відповідно до Положення про Систему BankID Національного банку України (затвердженого постановою Правління НБУ № 32 від 17.03.2020 року), забезпечує багатофакторну автентифікацію користувача через банк-ідентифікатор (у даному випадку АТ "ПриватБанк"), де дані анкети позичальника співпадають з банківськими даними, включаючи фінансовий номер телефону. Це виключає можливість укладення договору третьою особою без доступу до банківських даних відповідача, оскільки автентифікація вимагає підтвердження через інтернет-банкінг або інші захищені канали. По-четверте, матеріали справи не містять доказів про будь-які слідчі чи розшукові дії в межах кримінального провадження № 12021046720000084, які б підтверджували факт викрадення телефону саме напередодні укладення договору та його використання зловмисниками для доступу до фінансових даних відповідача. Відсутність таких доказів (наприклад, висновків експертизи, протоколів допитів чи інших матеріалів слідства) робить твердження про викрадення недоведеним у контексті цієї справи. Крім того, впродовж періоду з моменту нібито викрадення (29-30.01.2021 року) до відкриття провадження (09.04.2021 року) та до подання позову (2025 рік), відповідач не звертався з позовом про визнання договору недійсним, не заявляв про шахрайство щодо використання його даних, не блокував банківську картку № [NUMBER] (на яку були перераховані кошти 29.01.2021 року о 15:57), і не пред`являв зустрічного позову в цьому провадженні про визнання договору недійсним на підставі шахрайства чи відсутності волевиявлення. Така пасивна поведінка відповідача суперечить принципу добросовісності (ст. 3 ЦК України) та презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), відповідно до якої вчинений правочин вважається правомірним, доки не спростовано зворотне належними доказами. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що доводи представника відповідача про викрадення телефону та відсутність контролю над номером не є достатніми для спростування факту укладення договору саме відповідачем. Факт підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором F66125, надісланим на номер [NUMBER] , підтверджується довідкою про ідентифікацію, долученою до позовної заяви, і відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію". Таким чином, договір укладено в електронній формі з дотриманням вимог закону, і кредитні правовідносини між сторонами виникли 29.01.2021 року.1,7сЭксперт Щодо судового збору в сумі 2 422,40 грн та витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути їх пропорційно до задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позов задоволено в частині 18 750 грн (15 000 грн тіло + 2 250 грн проценти + 1 500 грн комісія) з заявлених 63 750 грн, що становить близько 29,4% від ціни позову, суд вважає за необхідне розподілити витрати пропорційно цій частині. Стосовно витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем у сумі 16 000 грн, суд дійшов висновку про їх зменшення до 10 000 грн як розумного та співмірного розміру, з огляду на критерії, визначені ч. 3-6 ст. 137 ЦПК України. Зокрема, розмір витрат на правничу допомогу має бути співмірним зі: складністю справи (ця справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у спрощеному провадженні без виклику сторін, що не вимагає значного обсягу робіт, таких як участь у численних засіданнях чи складних експертизах); часом, витраченим адвокатом (позовна заява та відповідь на відзив є стандартними документами для подібних справ, без необхідності глибокого аналізу складних доказів); обсягом наданих послуг (надані документи, такі як договір про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024, прайс-лист, заявка № 300 від 02.06.2025 та витяг з акту № 13 від 30.06.2025, свідчать про консультацію та підготовку позовної заяви, що не перевищує розумні межі для такої категорії справ); ціною позову (63 750 грн, що є відносно невеликою сумою для цивільних спорів про стягнення боргу) та значенням справи для сторін (справа не має публічного інтересу чи впливу на репутацію, а є типовим спором про кредитну заборгованість). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє про зменшення (ч. 6 ст. 137 ЦПК України), і в цьому випадку представник відповідача у відзиві обґрунтовано вказав на завищеність суми 16 000 грн з урахуванням категорії та складності справи. З урахуванням фінансового стану сторін (відповідач є учасником бойових дій, що свідчить про можливі обмежені ресурси) та практики ЄСПЛ (рішення "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, де витрати мають бути фактичними, неминучими та обґрунтованими), суд вважає 10 000 грн розумним розміром витрат позивача на правничу допомогу. З урахуванням зменшення витрат на правничу допомогу до 10 000 грн, стягується з відповідача на користь позивача 29,4% від судового збору (2 422,40 грн ? 0,294 ? 712 грн) та 29,4% від витрат на правничу допомогу (10 000 грн ? 0,294 ? 2 940 грн). Решта витрат (зокрема, 70,6% від судового збору та витрат на правничу допомогу) покладається на позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial