Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

В вересні 2025 позивач через свого представника адвоката Коваленко О.Л. звернувсь до суду з позовом в якому просив суд припинити право власності на 1/4 квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , що належить їй на підставі постанови Верховного Суду від 26.06.2024 року у справі №489/8011/18, з виплатою їй компенсації у розмірі 248 693,82 грн. Визнати право власності на цю частку за [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати понесені останнім під час розгляду даної справи. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.06.2024 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11.07.2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та зміну черговості спадкування та за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом прийнято постанову про часткове задоволення касаційної скарги [PERSON] . Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.07.2023 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності скасовано. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.07.2023 року, в частині задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] змінено, зменшивши розміри часток кожного до 3/8. Таким чином, за результатом прийнятих рішень, що набрали законної сили: 1. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відповідача та [PERSON] з 01 січня 2004 року по день смерті останнього [INFO] . 2. Визнано за відповідачем в порядку спадкування право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . 3. Визнано за третьою особою в порядку спадкування право власності на 3/8 частки квартири [ADDRESS] . 4. Визнано за позивачем в порядку спадкування право власності на 3/8 частки квартири [ADDRESS] . Враховуючи технічні характеристики квартири частка [PERSON] з урахуванням Постанови Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №489/8011/18 становить 13 кв. м з яких житлова 7,8 кв м. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. За такого, розмір частки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , значно менш ніж передбачена законодавцем норма житлової площі на одну особу, отже виділення ідеальної частки не виявляється можливим. Також представником позивача зазначалося, що припинення її права власності на 1/4 не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї, оскільки відповідно до витягу з Реєстру прав на нерухоме майно остання є власником декількох об`єктів нерухомості. Крім того, представник позивача просив зменшити суму компенсації вартості частки спірної квартири з урахуванням сплачених позивачем комунальних платежів на суму 16306 грн. 18 коп. Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судове засідання представник позивача не з`явилася. Надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив відмовити в задоволенні позову в зв`язку його безпідставністю. Зазначав, що частка відповідача у спільній частковій власності яка складає 1/4 є значною, позбавлення права на цю частку призведе до порушень прав відповідача, а також наголошував, що позивачем не виконано вимоги ст. 365 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок суду грошову суму яка відповідає вартості спірного майна. Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на час розгляду справи частка квартири [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , на підставі Постанови Верховного Суду від 26.06.2024, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.05.2025 за № 78911909,по 3/8 частки зазначеної квартири належить [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.05.2023 за № 67547568. Згідно технічної характеристики зазначеної у технічному паспорті дана квартира посімейного типу заселення розташована на другому поверсі десятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 31,2 кв. м , у тому числі: 1-а кімната 19,4 кв. м , 2-а кімната 11,8 кв. м , коридор 7,0 кв. м , кухня 7,9 кв. м, вбиральня 1,0 кв. м, ванна 2,6 кв м. Квартира обладнана балконом 6,8 кв м. Загальна площа квартири становить 56,5 кв м. Проте, за результатом технічної інвентаризації проведеної 05.09.2024 року ТОВ УРК ЮР ТЕХ виявлено, що фактична площа квартири становить 52,00 кв м, а житлова 31,2 кв м. Загальна площа спірного житлового будинку складає 58,7 кв.м., житловою площею 32.1 кв.м. Враховуючи технічні характеристики квартири частка [PERSON] з урахуванням Постанови Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №489/8011/18 становить 13 кв. м., з яких житлова 7,8 кв. м. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до приписів частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною другою цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із статтею 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частини першої статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в статті 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України у постанові від 15.05.2013 по справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові від 02.07.2014 по справі № 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Частка відповідача у спірному майні становить 1/4, тобто частка відповідача є значною, твердження представника позивача, що виділити її в натурі є неможливим з технічної точки зору не підтверджено будь якими доказами. Твердження представника позивача, що відповідач не проживає в спірній квартирі також не підтверджено будь якими доказами. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Судом встановлено, що сторони, які є співвласниками спірного житла не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, а обставини про неможливість спільного володіння та користування майном судом не встановлені. Також встановлено, що позивачі іншого власного житла не мають, а відповідач, частка якої в спірному нерухомому майні є значною, є власником іншої квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира є однокімнатною. З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, так як припинення частки відповідача, яка складає 1/4 є значною, і призведе до порушення прав та інтересів відповідача. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до абзацу 3 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки від 15.08.2025, складеного консалтинговою фірмою «Снейл», ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить: 1 060 000,00 грн. (один мільйон шістдесят тисяч гривень). За такого, вартість 1/4 частки зазначеної квартири, що належить [PERSON] становить: 1 060 000,00 грн. / 4 = 265 000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивачем, в порушення вимог частини другої статті 365 ЦК України, не внесено на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України в Миколаївській області кошти у сумі 265 000,00 грн. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що частка відповідача за своїм розміром та вартістю є значною, доказів про неможливість виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору суду не надано, позбавлення права власності призведе до порушення прав та інтересів відповідача, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування квартирою, а також те, що позивачем не внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed