Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою, в якій просить суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що 03 вересня 1983 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] . З 08.11.2014 року вона разом з чоловіком [PERSON] до 14.05.2015 року проживала за адресою: [ADDRESS] . З 14.05.2015 року вона стала проживати в м. Харкові, а з березня 2022 року в м. Черкаси, як внутрішньо переміщена особа. Так, згідно довідки Черкаської міської ради від 07.04.2022р. №7101-5001067380 вона зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Також заявниця вказує, що її чоловік залишився проживати в [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою частиною території України. [INFO] її чоловік [PERSON] помер, на підтвердження вказаного, посилається на медичне свідоцтво смерті [PERSON] , видане РФ ЛНП серії 43 №291000384 від 18.10.2025р. 11.02.2026р. судом відкрито провадження у справі. 11.02.2026р. від представника заявника [PERSON] адвоката Дубинського В.М., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СА №1151176 від 11.02.2026р., через систему «Електронний суд», подано заяву про приєднання до матеріалів справи нових матеріалів, зокрема, копії свідоцтва про смерть [PERSON] та копії довідки про смерть [PERSON] 13.02.2026р. від представника заявника [PERSON] адвоката Дубинського В.М. до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та участі заявниці. 12.02.2026р. від заінтересованої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника такої особи, а також зазначено, що при розгляді заяви така особа покладається на розсуд суду. Одночасно повідомили, що для належного виконання судового рішення про встановлення факту смерті, воно повинно містити прізвище, ім`я, по батькові померлої особи, дату та місце її народження (повну офіційну назву), а також дату та місце смерті (повну офіційну назву). Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 зазначеного Закону України). Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», яким в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався Указами Президента України та який триває до даного часу. Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як визначено ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій. Відповідно до ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Главою 5 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року (в редакції, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 3307/5 від 24.12.2010 року), з наступними змінами, визначено, що підставою для державної реєстрації є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , який народився [INFO] в м. Брянка Луганської області, перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.09.1983 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, повторно виданим 27.01.2026 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України /а.с. 7/. Згідно довідки від 07.04.2022р. №7101-5001067380 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявниця [PERSON] , [INFO] , яка має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с. 8/. Заявниця вказує, що її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Згідно наданої копії «медицинского свидетельства о смерти серии №43 №291000381» [PERSON] , [INFO] , який проживав за адресою: « [ADDRESS] » помер вдома внаслідок гострої печінково-ниркової недостатності, жирової дистрофії печінки /а.с. 9/. Вказане також підтверджується «справкой о смерті №С-01693», що видана 12 листопада 2025 року «Брянковским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния министерства юстиции луганской народной республики» /27/. У даній довідці зазначено, що смерть [PERSON] настала [INFO] в м. Брянка, ЛНР. Як вбачається з «свидетельства о смерти», що видане 12.11.2025р. «Брянковским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния министерства юстиции луганской народной республики» смерть [PERSON] , що народився [INFO] у м. Брянка Луганської області, настала [INFO] в м. Брянка, ЛНР /а.с. 26/. Таким чином, подія смерті [PERSON] , [INFO] відбулася [INFO] на території м. Брянка, Луганської області, тобто на тимчасово окупованій частині України. На теперішній час для проведення реєстрації смерті гр. [PERSON] , [INFO] , необхідно встановити факт його смерті, оскільки він помер на тимчасово окупованій території і документи, видані органами та установами, створеними в порядку не передбаченому законами України, є недійсними. Тому, заявник звернулася до суду із зазначеною заявою задля можливості в подальшому реалізувати свої законні права після смерті її чоловіка гр. [PERSON] . Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із змінами, норми якого стосуються тимчасово окупованих територій, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 цього Закону, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе прийняти в якості доказу, в сукупності із іншими доказами, документ, який виданий органом, його посадовими особами на тимчасово окупованій території України і де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме: так зване «медицинское свидетельство о смерти серии №43 №291000381» яким встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який проживав за адресою: [ADDRESS] » помер вдома внаслідок гострої печінково-ниркової недостатності, жирової дистрофії печінки, «справку о смерти №С-01693», що видана 12 листопада 2025 року «Брянковским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния министерства юстиции луганской народной республики», в якій зазначено, що смерть [PERSON] настала [INFO] в м. Брянка, ЛНР, а також «свидетельство о смерти», що видане 12.11.2025 «Брянковским городским отделом записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния министерства юстиции луганской народной республики», згідно якого смерть [PERSON] , що народився [INFO] у м. Брянка Луганської області, настала [INFO] в м. Брянка, ЛНР. З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідне для забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. При цьому, суд враховує, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. В даному випадку заява до суду подана [PERSON] , яка є дружиною померлого [PERSON] , що відповідає вимогам ЦПК України. Слід зазначити, що судом враховані норми ст. 317 та ч. 9 ст. 10 ЦПК України. А тому, з урахуванням наведеного вище, враховуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, суд вважає, що для цілей, передбачених ст. 317 ЦПК України, [PERSON] можна вважати особою, яка має право на звернення до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] . Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , який народився [INFO] в місті Брянка, Луганська область, дійсно помер [INFO] в місті Брянка, Луганської області на тимчасово окупованій частині України, а тому і дійшов до висновку про можливість задоволення заявлених вимог у повному обсязі. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення містяться і у п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. На підставі наведеного та,

Outcome: approved