Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що 20 січня 2020 року Ширяївським районним судом Одеської області було винесено судовий наказ (справа №518/1482/19), яким стягнуто з позивача щомісячно на користь відповідача на утримання їх доньки аліменти у розмірі заробітку (доходу) позивача, але не більше десяти прожиткових мінімумів встановлених на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15.11.2011 року. 28 лютого 2020 року між Позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, запис в реєстрі №394, за наслідком чого позивач змінив дошлюбне прізвище ( [PERSON] ) на прізвище дружини [PERSON] . Від шлюбу з [PERSON] у позивача народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивач не має доходу, є безробітнім, та стягнення за вищевказаним судовим наказом розраховується із середньої заробітної платні по регіону. В зв`язку з чим, позивач просить суд зменшити розмір аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] з заробітку (доходу) платника аліментів на 1/8 заробітку (доходу) платника аліментів але не менше за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позивач та його представник в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. На підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що Ширяївським районним судом Одеської області видано наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів встановлених на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15.11.2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] 28 лютого 2020 року, який зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та відповідно до якого позивач змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 30 травня 2025 року Хаджибейським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від шлюбу з [PERSON] у позивача народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно дост.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платників аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд наголошує на тому, що обидві дитини позивача мають рівні права на утримання з боку батька, й відповідно позивач, як їх батько несе рівний перед дітьми обов`язок. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд у своїй постанові від 09.09.2021 року у справі № 554/3355/20 зазначив, що зменшення розміру аліментів на утримання дитини у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших осіб, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Водночас, наявність на утриманні інших осіб, на користь яких за рішенням судів стягуються аліменти на їх утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався лише на те, що він зареєстрував шлюб з [PERSON] від якого народилася дитина [PERSON] , [INFO] , при цьому жодних доказів зміни свого матеріального стану (погіршення матеріального стану), зміну його сімейного положення чи погіршення стану здоров`я не надав. Позивачем не надано відомостей щодо його матеріального стану в цілому та щодо інших обставин, які підлягають доказуванню у справах даної категорії. Отже, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив наявність підстав для зменшення аліментів. Суд вважає, що встановлений розмір аліментів на утримання дитини відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини. Вирішуючи питання щодо зменшення аліментів, суд насамперед керується принципом змагальності сторін, який регламентує те, що доказування є юридичним обов`язком сторін. Так, Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed