Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

30.10.2025 р. до суду надійшов вказаний позов. Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України з вимогою визнати недійсним та скасувати рішення атестаційної комісії викладене в пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п. 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. № 1475 "Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників" та про стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000 грн. Позовні вимоги позивачем мотивовані тим, що оскаржуваний пункт протоколу оформлено з порушенням вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. № 1475 "Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників", а саме: не містить прізвище, ім`я та по батькові, рік народження атестованого, відомості про освіту, загальний трудовий стаж, назву посади, а також не містить роз`яснень яких саме принципів доброчесності та наукової етики не дотримується позивач, не містить відомостей, на які саме питання не надав відповіді позивач, не містить звинувачень позивача у некомпетентності та неправомірності атестаційної комісії, не містить як саме позивач ображав голову та членів атестаційної комії. Ухвалою суду від 06.11.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 56). 15.12.2025 р. до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в якому позивач серед іншого просив відхилити відзив на позов, з тих підстав, що обраний спосіб захисту поновлює порушене право позивача шляхом стягнення моральної шкоди (а.с.64-66). 18.12.2025 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач вимоги позову не визнав, зазначивши, що позивачем необгрунтовано позовні вимоги, які права позивача порушено відповідачем, та в який спосіб воно підлягає поновленню (а.с. 70-72). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та доводи сторін, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи спір, суд зобов`язаний визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно застосувати її, надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21). Суд встановив, що 20.05.2025 р. атестаційною комісією Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України прийнято рішення оформлене протоколом № 1 про атестацію наукових співробітників відділу безперервного лиття та деформаційних процесів, згідно якого [PERSON] , визнано таким, що не відповідає займаній посаді старшого наукового співробітника. Рекомендацій щодо переведення на іншу посаду комісія не надавала, оскільки перед арестацією завідувачем відділу було підписано заяву [PERSON] на звільнення з 21.07.2025 р. за власним бажанням (а.с.16). Як вбачається з заяви, [PERSON] , датована 23.04.2025 р. та прийнята канцелярією 20.05.2025, останній подав заяву про звільнення за власним бажанням з 21.07.2025 р. (а.с.74). З 26.05.2025 р. по 19.07.2025 р. [PERSON] перебував у відпустці, згідно поданої заяви (а.с.75). Згідно наказу № 88-к від 21.07.2025 р. [PERSON] , старшого наукового співробітника відділу безперервного лиття та деформаційних процесів з 21.07.2025 р. звільнено за власним бажанням, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпПП України (а.с.73). Частина 1 ст. 32 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" визначає посади наукових працівників. Частина 1 ст. 29 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність"передбачає атестацію наукових працівників, яка проводиться в наукових установах не рідше одного разу на п`ять років з метою: 1) оцінювання рівня професійної підготовки наукового працівника, результативності його роботи; 2) визначення відповідності кваліфікації наукового працівника займаній посаді; 3) виявлення перспективи використання здібностей наукового працівника, стимулювання підвищення його професійного рівня; 4) визначення потреби в підвищенні кваліфікації, професійній підготовці наукового працівника. Встановлено, що на даний час позивач не є науковим працівником Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, оскільки звільнений з 21.07.2025 р. та не підлягає атестації. У справі, що розглядається, вимогою позивача за пред`явленим позовом є правомірність рішення атестаційної комісії викладене в пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п. 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. № 1475 "Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників" Предметом позову є визнання недійсним та скасувати рішення атестаційної комісії викладене в пункті 3 протоколу №1 від 20.05.2025 Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. № 1475 " Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників". Підставою позову позивачем зазначено обставини, за яких Фізико-технологічний інститут металів та сплавів НАН України, 20.05.2025 винесло рішення атестаційної комісії, в якому зокрема пункт 3 протоколу №1 від 20.05.2025 оформлено з порушенням вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. №1475 "Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників", а саме: не містить прізвище, ім`я та по батькові, рік народження атестованого, відомості про освіту, загальний трудовий стаж, назву посади. Отже, способом захисту своїх прав позивач обрав визнання недійсним та скасувати рішення атестаційної комісії викладене в пункт 3 протоколу №1 від 20.05.2025Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України, як таке, що не відповідає вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. № 1475 "Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників", що не поновлює його право, не зобов`язує відповідача скасувати рішення про результати атестації і не тягне для позивача правових наслідків. Відповідно до змісту статей 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні за змістом висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 910/9256/17 та від 28 листопада 2018 року у справі № 924/374/17. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Для належного захисту свого порушеного права позивач мав зазначити, які дії зобов`язаний вчинити відповідач чи утримуватись від яких дій, або інший спосіб, який є ефективним і відновлює право позивача як споживача послуг. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом визнання недійсним та скасування рішення атестаційної комісії викладене в пункт 3 протоколу №1 від 20.05.2025Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України , як таке, що не відповідає вимогам п 18 Постанови КМУ від 13.08.1999 р. № 1475 " Про затвердження Положення про атестацію наукових працівників", не поновить його право, не зобов`яже відповідача скасувати рішення про результати атестації та не потягне для позивача правових наслідків, а тому у позові слід відмовити. Ключовими принципами статті 6 Конвенції ро захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у рішенні від 17 січня 1970 року у справі Delcourt v. Belgium (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі Bellet v. France (заява № 23805/94,) Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується за наявності протиправної дії, вини особи, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною дією та завданою шкодою, а також розміру шкоди. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000 грн. також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed