Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 20 липня 2025 року сторони домовились про купівлю-продаж квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, предметом якого є зазначений квартира. Сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] його вартість, почала нею користуватись, тобто фактично вступила у володіння та користування. Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу вона не була власником всього нерухомого майна, їй належала лише 1/2 частка, інша 1/2 частка належала її чоловіку [PERSON] , померлому [INFO] , яка нею успадковувалась на час укладення договору. Наведені обставини стали приводом для звернення позивача із позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, сповіщалась належним чином, про причини неявки не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, 20 липня 2025 року сторони домовились про купівлю-продаж квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, предметом якого є вказана квартира. Сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його, сплатила [PERSON] визначену договором вартість нерухомого майна та почала ним користуватись, тобто фактично вступила у володіння та користування. Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона, на час укладення договору купівлі-продажу, не була власником всього нерухомого майна, а лише 1/2 його часткою, інша 1/2 частка належала її чоловіку [PERSON] , померлому [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 18 березня 2025 року Ренійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)), яка нею успадковувалась на час укладення договору. Право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу № 972 від 16 квітня 2007 року, який зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 червня 2007 року, витяг № 14977735. При зверненні до відповідних органів для належного оформлення договору купівлі-продажу, позивачу було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, під час укладення договору купівлі-продажу відповідач не була зареєстрованим власником усього нерухомого майна. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору обізнана не була. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна. Отже, нерухоме майно було відчужене особою, яка не мала на це права, натомість воно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України, набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача, яка не мала права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 20 липня 2025 року, не може бути у неї витребувано, тобто позивач правомірно володіє та користується спірним нерухомим майном. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються наданими доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved