Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія ЕЙС? (далі ТОВ ФК ЕЙС?) через систему Електронний суд? звернулося до суду із позовом, у якому просило стягнути із [PERSON] заборгованість за договором кредитної лінії № 612573862 від 24 липня 2021 року у розмірі 23994,75 грн. В обґрунтування позову зазначало, що 24 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Манівео швидка фінансова допомога? (далі - ТОВ Манівео швидка фінансова допомога?) та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 612573862, за умовами якого [PERSON] на умовах строковості, зворотності, платності отримала кредит у вигляді кредитної лінії на суму 6750 грн. та зобовязувалася повернути цей кредит, сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Даний договір кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Проте відповідач своїх зобов`язань за даним договором належним чином не виконала, всупереч його умовам повернення кредиту не здійснювала, внаслідок чого має заборгованість за вказаним договором на загальну суму 23994,75 грн., з яких: 6750 грн. заборгованість по тілу кредиту, 17244,75 коп. заборгованість за відсотками. У зв`язку з неналежним виконання [PERSON] умов договору кредитної лінії № 612573862, відбулося відступлення прав грошової вимоги за цим договором. Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ Манівео швидка фінансова допомога? та ТОВ Таліон Плюс? укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався додатковими угодами до нього, терміном до 31 грудня 2024 року. Відповідно до реєстру прав вимоги № 153 від 28 вересня 2021 року, який є додатком до зазначеного вище договору факторингу від 28 листопада 2018 року, ТОВ Таліон Плюс? отримало право вимоги до відповідача [PERSON] за договором кредитної лінії № 612573862 від 24 липня 2021 року, право вимоги за яким на підставі договору факторингу укладеного 05 серпня 2020 року № 05/0820-01 та додаткових угод до нього, перейшло до ТОВ ФК Онлайн Фінанс?. 08 липня 2025 року між ТОВ ФК Онлайн Фінанс? та позивачем ТОВ ФК ЕЙС? укладено договір факторингу № 08/07/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором кредитної лінії № 612573862. Відповідно до реєстру боржників, який є додатком до вказаного договору факторингу № 08/07/25-Е до позивача ТОВ ФК ЕЙС? перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за договором кредитної лінії № 612573862. 24 вересня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін. Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі направлялася відповідачу на зареєстровану адресу місця проживання засобами поштового зв`язку Акціонерного товариства «Укрпошта», проте судова кореспонденція повернулася до суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою?. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 29 вересня 2025 року відповідач ознайомившись з матеріалами справи, своїм правом на подання до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом ) сторін та правом на подання відзиву на позовну заяву, не скористалася. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 липня 2021 року між ТОВ Манівео швидка фінансова допомога? та [PERSON] у формі електронного документа з використанням електронного підпису відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора укладено договір кредитної лінії № 612573862. За умовами вказаного договору відповідачу надано кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірах кредитного ліміту на суму 6750 грн., на умовах строковості, зворотності, платності. За змістом п. п. 1.3, 1.7 договору кредитодавець надає перший транш в сумі 6750 грн., який має бути повернутий до 23 серпня 2021 року. Кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання позичальником, а саме до 23 серпня 2021 року. У п. 1.14.1 сторони погодили орієнтовну загальну вартість кредиту, яка складає 6770,40 грн., та включає в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 20,40 грн. та суму кредиту 6750 грн. Відповідно до копії платіжного доручення від 24 липня 2021 року ТОВ Манівео Швидка Фінансова Допомога? перерахувало на картковий рахунок [PERSON] , зазначений нею у договорі № 612573862, грошові кошти у вигляді траншу розмірі 6750 грн. Доказів того, що відповідач отримувала інші транші матеріали справи не містять. Таким чином, ТОВ Манівео Швидка Фінансова Допомога? належним чином виконало умови договірних зобов`язань за договором № 612573862. Проте відповідач умови договору № 612573862 не виконувала, у зв`язку з чим за розрахунками позивача має заборгованість у загальному розмірі 23994,75 грн., яка складається 6750 тіло кредиту, 17244,75 грн.. відсотки. Із матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2018 року між ТОВ Манівео швидка фінансова допомога? та ТОВ Таліон Плюс? укладено договір факторингу № 28/1118-01, зі строком дії до 28 листопада 2019 року та строк дії якого неодноразово продовжувався згідно Додаткових угод № 19 від 28 листопада 2019 року, № 26 від 31 грудня 2020 року, № 27 від 31 грудня 2021 року, № 31 від 31 грудня 2022 року, № 32 від 31 грудня 2023 року, остаточним терміном до 31 грудня 2024 року. Відповідно до реєстру прав вимоги № 153 від 28 вересня 2021 року, який є додатком до зазначеного вище договору факторингу № 28/1118-01, ТОВ Таліон Плюс? набуло право вимоги за кредитним договором № 612573862 до відповідача [PERSON] на загальну суму 15766,50 грн. Із сформованого ТОВ Таліон Плюс? розрахунку заборгованості вбачається, що цим Товариством відповідачу [PERSON] нараховувались відсотки за договором № 612573862 з 29 вересня 2021 року по 30 травня 2023 року та заборгованість становить 23994,75 грн., яка складається 6750 тіло кредиту, 17244,75 грн.. відсотки. 05 серпня 2020 року між ТОВ Таліон Плюс? та ТОВ ФК Онлайн фінанс? укладено договір факторингу № 05/0820-01, зі строком його дії до 04 серпня 2021 року та строк дії якого неодноразово продовжувався згідно Додаткових угод № 2 від 03 серпня 2021 року, № 3 від 30 грудня 2022 року, остаточним терміном до 30 грудня 2024 року. Відповідно до реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до вказаного договору факторингу, ТОВ ФК Онлайн фінанс? набуло право вимоги за договором № 612573862 до відповідача [PERSON] на загальну суму 23994,75 грн. 08 липня 2025 року між ТОВ ФК Онлайн Фінанс? та позивачем ТОВ ФК ЕЙС? укладено договір факторингу № 08/07/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором № 612573862. Відповідно до реєстру боржників, який є додатком до вказаного договору факторингу № 08/07/25-Е до позивача ТОВ ФК ЕЙС? перейшло право вимоги за договором № 612573862 до відповідача [PERSON] на загальну суму 23994,75 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] уклала вищезазначений договір, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зазначений у договорі. Вказаний договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладанням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Відповідно до положень Закону України Про електронну комерцію? вищевказаний кредитний договір № 612573862 прирівнюється до укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046-1053 Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 Глави 71 і не випливає із суті кредитного договору. У ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046-1053 Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 Глави 71 і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За правилами ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У ч. 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як зазначалося вище та встановлено судом, відповідно до умов договору № 612573862 від 24 липня 2021 року, [PERSON] одержала від ТОВ Манівео швидка фінансова допомога? кредит у розмірі 6750 грн. строком до 23 серпня 2021 року, орієнтовну загальну вартість кредиту сторонами у договорі погоджено у розмірі 6770,40 грн. Із наявних в матеріалах справи доказів видно, що внаслідок неналежного виконання умов договору № 612573862, право вимоги за яким набув позивач, відповідач має заборгованість за цим договором. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що оскільки фактично отримані та використані Позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, Банк має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої ним суми кредитних коштів. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст. 1048 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Виходячи з наведених вище норм законодавства, суд дійшов висновку, що нарахування відповідачу та стягнення процентів з неї за користування кредитними коштами поза визначеним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи строк дії договору встановлено його умовами, проценти після закінчення строку його дії, тобто після 23 серпня 2021 року нараховувалися відповідачу безпідставно, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення із відповідача заборгованості за даними договорами у розмірі загальної вартості кредиту у розмірі 6770,40 коп. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Із матеріалів справи вбачається, що позивачу надавалася правова допомога АБ Тараненко та партнери? на підставі договору про надання правничої допомоги № 09/07/25-01 від 09 липня 2025 року. Вартість наданих послуг становить 7000 грн. У ч. ч. 1, 2, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За приписами ч. 4 та 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначені висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19). Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України?). Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: partial