Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила шляхом зміни предмету позову та в кінцевому просить ухвалити рішення про встановлення факту батьківства, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її мати [PERSON] у 1998 році познайомилась із [PERSON] , який є її біологічним батьком і який на той час мав іншу сім`ю та перебував у шлюбі з матір`ю відповідача. Незважаючи на перебування у шлюбі з матір`ю відповідача, [PERSON] практично кожного дня проводив з ними час, був присутній на різних святах, відпочивав з ними разом, зустрічав Новий Рік, їздив з ними в Республіку Польща тощо. Крім того, [PERSON] завжди визнавав її своєю дочкою, постійно підтримував з нею зв`язок аж до своєї смерті, познайомив її з своїми родичами і друзями, а у 2007 році розповів їй, що в неї є сестра - відповідач, з якою познайомив їх у 2011 році, яка після цього не виявила бажання спілкуватись з нею. Запис про батька у свідоцтві про її народження зроблено зі слів матері, через що прізвище батька вказано як « [PERSON] », тоді як ім`я і по батькові зазначені правильно. Батько помер [INFO] , про що за допомогою месенджера «Viber» її повідомила відповідач. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, остання повідомила, що подані документи не підтверджують родинний зв`язок з спадкодавцем і через це факт батьківства просить встановити в судовому порядку. Відповідач не погодилась та в особі повноважного представника подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки остання не порушувала прав позивача. Також, позов пред`явлено поза межами строків позовної давності, який завершився через рік після досягнення позивачем повнолітня, а саме [INFO] . Крім того, наведені позивачем обставини свідчать про те, що [PERSON] не мав наміру визнавати батьківство відносно позивача. Твердження позивача про те, що [PERSON] брав участь у житті їхньої сім`ї не відповідає дійсності, оскільки сім`я відповідача була міцною і саме з цією сім`єю [PERSON] постійно проживав, вів з матір`ю відповідача спільне господарство, виховував відповідача та не міг приймати таку ж участь у сім`ї позивача. Надані позивачем фотознімки лише свідчать, що особа, схожа на [PERSON] , перебувала з позивачем в одному місці та в один час. Повідомлення про смерть батька відповідач позивачу не направляла. Просить у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористалась. Позовна заява поступила до Франківського районного суду м.Львова 15.04.2024 року. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 29.04.2024 року, позовну заяву скеровано за підсудністю до Личаківського районного суду м.Львова. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.05.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою суд витребував у Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію актового запису № 5870 від 26.11.2002 року про народження [PERSON] , а у Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 598/2023, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Одночасно, за заявою позивача суд в порядку забезпечення позовних вимог заборонив Четвертій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області видавати [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа № 598/2023. До закінчення підготовчого засідання, а саме 18.06.2024 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмета позову та викладення прохальної частини в кінцевій редакції. Відповідно до статті 49 ЦПК України копія цієї заяви була направлена відповідачу, а відтак, ухвалою від 18.06.2024 року, яка постановлена без оформлення окремого процесуального документа і занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв зазначену заяву до розгляду. За відповідним клопотанням представника відповідача суд витребував у Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відомості (інформацію) та документальне підтвердження про осіб (дітей) батьком яких записаний (зареєстрований) [PERSON] , який помер [INFO] , а також повторно витребувано копію актового запису № 5870 від 26.11.2002 року про народження [PERSON] . Після цього, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.07.2024 року за відповідним клопотанням представника позивача у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи наявна біологічна спорідненість між [PERSON] та [PERSON] . Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за ст.ст.384, 385 КК України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Згідно клопотання експерта, в експертних установах системи МВС України відсутні можливості вирішення питання біологічної спорідненості між сестрами, а натомість, існує можливість встановлення біологічної спорідненості між батьками та дітьми, для чого необхідно надати біологічні матеріали померлого. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.09.2024 року, провадження у справі поновлено, а 30.09.2024 року представником позивача подано повторне клопотання про призначення аналогічної експертизи, проведення якої останній просив доручити приватній експертній установі - Медико-генетичному центру «МАМА ПАПА», яка має можливості вирішення питання біологічної спорідненості між сестрами. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.10.2024 року, таке клопотання задоволено та призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи наявна біологічна спорідненість між [PERSON] та [PERSON] . Проведення експертизи доручено експертам Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА», яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за ст.ст.384, 385 КК України. Одночасно, зобов`язано позивача та відповідача на вимогу експерта з`явитися до Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА» для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, у час визначений експертом. Також, роз`яснено сторонам положення статті 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Не погоджуючись з цією ухвалою відповідач оскаржила її в апеляційному порядку. Постановою Львівського апеляційного суду 13.06.2025 року, ухвала Личаківського районного суду м.Львова від 24.10.2024 року залишена без змін, після чого матеріали справи направлені до експертної установи для проведення експертизи. Згідно повідомлення Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА» від 04.09.2025 року, провести експертизу неможливо, оскільки відповідач не з`явилась до експертної установи та не надала біологічних зразків. З огляду на це ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.09.2025 року, провадження у справі поновлено, а після цього визнано явку відповідача в судове засідання обов`язковою та заслухано її особисті пояснення про причини неявки до експертної установи та причини ненадання біологічних зразків для порівняння. Відповідач в судовому засіданні підтвердила, що вона свідомо відмовилася від надання біологічних зразків для проведення експертизи, оскільки не довіряє цій експертній установі. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.10.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача під час виступу з вступним словом висловився про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач, будучи допитаною за її згодою в якості свідка, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві та наголосила, що завжди вважала [PERSON] своїм батьком з яким підтримувала зв`язок аж до його смерті, була на його похороні і саме відповідач повідомила її про те, що батько помер. Крім того, саме батько розповідав їй, що має іншу сім`ю. Представники відповідача під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Відповідач при цьому суду пояснила, що проживала з татом все своє життя та їй не відомо, чи мав він інші відносини. Також не пригадує чи батько знайомив її з позивачем. Повідомлення про смерть батька, які в месенджері «Viber» з її телефону направлені позивачу, писав її хлопець, вона їх не писала. Просять у задоволенні позову відмовити. Окремо зробили заяву про пропуск позивачем строку позовної давності та просять застосувати відповідні наслідки. Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Згідно копії свідоцтва про народження (т.1 а.с.7), позивач народилася [INFO] та її батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Як вбачається з копії актового запису про народження позивача (т.1 а.с.177), відомості про батька записані зі слів матері. Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідача (т.1 а.с.131), остання народилася [INFO] , її батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , які перебували між собою у шлюбі з 26.01.1992 року, що також підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.129). [PERSON] помер [INFO] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть (т.1 а.с.130). Після його смерті була заведена спадкова справа, копія якої теж долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.74-96), а із заявами про прийняття спадщини звернулась як позивач, так і відповідач (т.1 а.с.75, 78). Листом від 10.04.2024 року (т.1 а.с.95) нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки подані документи не підтверджували родинних зв`язків з [PERSON] , а саме у свідоцтві про народження батьком вказано « [PERSON] ». Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які висловлені у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Також, у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 304/284/18 зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 910/17792/17. У справі яка розглядається встановлення факту батьківства необхідне позивачу для захисту її спадкових прав після смерті [PERSON] та може призвести до перерозподілу спадщину. Оскільки станом на даний час єдиним спадкоємцем останнього є його донька [PERSON] , саме вона є належним відповідачем у справі. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. У розділі VII «Прикінцеві положення» СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до [INFO] , то при його оспоренні застосовуються відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) (постанова Верховного Суду від 30.11.2023 року у справі № 161/10712/21). Також, у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 6-20цс15, зроблено висновок, що під час вирішення питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. На час народження позивачки ( [INFO] ) КпШС України регулював, зокрема особисті й майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України). Суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС України. Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. За загальним правилом, заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС Української РСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Таким чином, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківська є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.12.2025 року у справі № 758/9138/22, під час розгляду справ про встановлення факту батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин. У справі яка розглядається для встановлення факту батьківства суд, окрім як призначення експертизи, дослідив письмові докази та допитав свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Так, з долучених до матеріалів справи фотознімків (т.1 а.с.9-18) вбачається, що [PERSON] забирав позивача разом з її мамою з пологового будинку, святкував з ними Новорічні свята, день народження позивача, спільно відпочивав з позивачем на природі, був з ними на весіллі. Відповідно до копії свідоцтва про хрещення позивача (т.2 а.с.174-175), а також відповідної довідки (т.2 а.с.178), 01.06.2003 року проведено таїнство хрещення позивача, а її батьком в цих документах зазначено [PERSON] . Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] , яка є її матір`ю, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, а також пояснила, що [PERSON] не відмовлявся від дитини, забезпечував її, проживав та відпочивав з ними, проводив з ними свята. Після припинення їхніх відносин, [PERSON] продовжував спілкуватись з позивачем та матеріально її забезпечував. Аналогічні обставини повідомила свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача та яка підтвердила, що позивач, її мати та [PERSON] були повноцінною сім`єю. Те саме підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] - тітки позивача, та свідок [PERSON] , який є хлопцем позивача. Усі ці свідки, які були допитані за клопотанням позивача, дали чіткі та послідовні покази, що незважаючи на перебування у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] визнавав позивача як свою доньку і підтримував з нею відносини. В свою чергу, допитані за клопотанням відповідача свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживали з [PERSON] по сусідстві та, як стверджується, товаришували з ним, дали протилежні покази та повідомили, що ніколи не знали про наявність у [PERSON] позашлюбної доньки. Тим не менш, свідок [PERSON] , яка теж допитана за клопотанням відповідача і яка теж проживала з [PERSON] по сусідству суду пояснила, що незадовго до смерті [PERSON] прийшов до неї та повідомив про наявність позашлюбної доньки. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved