Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просить заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 06.03.2020 року у розмірі 81180,62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 45890,98 грн., заборгованості за відсотками 38289,64 грн., станом на 27.05.2024. Окрім того, просить стягнути на свою користь судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 3028 грн. Позов мотивований таким. Підписавши договір, відповідачка погодила всі умови, отримала кредит, проте не виконує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представником відповідача Токаленко В.М. подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивований таким. Умови та Правила надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ БАНК» розроблені банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим саме банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. При цьому додані позивачем додатки не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідач розуміла, ознайомилася та погодилася саме з ними, підписуючи Анкету Заяви про приєднання. Відсутність її підпису на цих Умовах надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені зі нею. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні Договору АТ «АКЦЕНТ-БАНК» дотрималося вимог, передбачених ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Натомість ні Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, ні паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» не містить істотних умов договору: відсутня сума кредиту, відсутні конкретні умови щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, відсутній строк повернення кредиту (користування ним), тощо. За таких обставин, нарахування заборгованості в частині відсотків здійснювалось банком неправомірно, а отже не підлягає стягненню. Відповідач ніколи не відмовлялася виконувати свої зобов`язання перед АТ «АКЦЕНТ-БАНК», постійно здійснюючи платежі. 10.03.2021 року нею взагалі було сплачено 60 000 грн. та погашена вся заборгованість. Після цього вона й надалі продовжувала користуватися грошовими коштами та повертати їх, незважаючи на величезні відсотки за користування, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Відповідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 року, Херсонська міська територіальна громада з 01.03.2022 року по 11.11.2022 року була тимчасово окупована. На підставі цього ж наказу від 22.12.2022 року Херсонську міську територіальну громаду з 11.11.2022 року по 01.05.2023 року віднесено до переліку території можливих бойових дій, а з 01.05.2023 року до теперішнього часу до переліку територій активних бойових дій. З початку оголошення воєнного стану та окупації м. Херсона відповідачка втратила бізнес та житло. Сім`я відповідачки залишилася без засобів до існування, вони змушені мешкати в гаражі в майже непридатних для життя умовах. Місто Херсон після деокупації постійно перебуває під обстрілами. Багато підприємств, фірм до теперішнього часу не працюють. Враховуючи вік відповідачки, вона має великі труднощі в працевлаштуванні, а пенсійного віку ще не досягла. Просить відмовити Акціонерному товариство «АКЦЕНТ-БАНК» в задоволенні позову до мене про стягнення заборгованості в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви та в клопотанні просив проводити розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача Токаленко В.М. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнав суму боргу, не погодився із нарахованими відсотками, пояснив, що через скрутні життєві обставини та поганий стан здоров`я, в тому числі у зв`язку із воєнним станом, відповідач не мала можливості погасити кредит. Вказав, що просить відстрочити виконання рішення суду. Суд, заслухавши думку представників відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Сторони уклали договір кредиту шляхом підписання анкети-заяви від 06.03.2020 року, відповідачем отримано кредитні кошти. Наведений факт сторонами не заперечувався. Відповідно до розрахунку позивача, Відповідач станом на 27.05.2024 року має заборгованість - 84180.62 грн., яка складається з наступного: - 45890.98 грн. - заборгованість за кредитом; - 38289.64 грн. - заборгованість по відсоткам; - 0.00 грн. - штрафи. Розрахунок суми заборгованості додається. (Розрахунок заборгованості відображено з моменту надання та отримання кредитної послуги.) В тексті позовної заяви вказано, що нарахування відсотків проведено відповідно до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку. З долученого до позовної заяви витягу з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», вбачається, що на них відсутній підпис відповідача, про ознайомлення саме із наданою реакцією. Також підпис відповідача відсутній на паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до положень ст.13 та ст.81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачкою отримав кредитні кошти і у неї виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначеними в кредитному договорі. Крім того, відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості за тілом кредиту, а відтак наданий банком розрахунок заборгованості в цій частині, за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. Тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредитом. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17-ц , які відповідно до ст. 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. За змістом Постанови Великої Палати ВС по справі № 342/180/17-ц, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору позивач дотримався вимог ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають задоволенню. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в загальному розмірі 45890,98 грн., вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом не доведені. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1650,22 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору пропорційно до суми позовних вимог, які підлягають задоволенню. Щодо клопотання про надання відстрочення виконання рішення суд виходить з такого. Сторона відповідача просить відстрочити виконання рішення на 12 місяців, посилаючись на те, що сума тіла кредиту визнається, але не має можливості виконати рішення суду повністю, оскільки відповідач є особою з другою групою інвалідності, перебуває у скрутному фінансовому становищі, має незначний дохід, житло пошкоджено внаслідок обстрілів з боку військових рф. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 553482 [PERSON] має другу групу інвалідності. Відповідно до повідомлень на ім`я [PERSON] про реєстрацію заяви від 25.05.2024 року, проводиться досудове розслідування щодо пошкодження майна внаслідок ворожих обстрілів. Наведені документи долучено до відзиву. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в резолютивній частині рішенні (пункт 2 частини сьомої статті 265, частина перша статті 267 ЦПК України). Стаття 265 ЦПК України не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, тому застосовуються положення статті 435 цього Кодексу. Так, підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (частина третя та четверта статті 435 ЦПК України). Розстрочка виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення (частина п`ята статті 435 ЦПК України). Суд, беручи до уваги обставини платоспроможності Відповідачем, соціальний аспект та ті, виклики, що постали перед українським суспільством внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації, що призвело до значного погіршення матеріального становища більшості громадян, у тому числі й Відповідача, вирішив відстрочити виконання судового рішення за клопотанням сторони відповідача на максимально можливий строк. При цьому, Суд бере до уваги, що Позивач має повне право на негайне та повне виконання судового рішення. Водночас, Суд вважає, що відстрочка виконання стане значним стимулом для Відповідача добровільно виконати свої зобов`язання, що забезпечить задоволення вимог Позивача без понесення додаткових витрат, пов`язаних з примусовим виконанням судового рішення. Таке рішення відповідає головному завданню цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими міркуваннями - забезпечити ефективний захист порушених прав та інтересів, мінімізуючи витрати для обох сторін та забезпечуючи розумний строк розгляду справи. З огляду на викладене суд вважає за можливе відстрочити виконання рішення на рік, починаючи від 17.02.2026 року, тобто з дати ухвалення судового рішення. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Outcome: partial