Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. До Малинського районного суду Житомирської області звернувся [PERSON] з позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що він з 28.09.2016 року по 16.12.2024 року працював у ТОВ «Юнігран» на посаді водія автотранспортних засобів. Наказом № 333-К/ТР від 16.12.2024 року був звільнений з роботи за власним бажанням. Однак в день звільнення з ним не був проведений остаточний розрахунок і відповідач не виплатив йому заробітку плату в розмірі 39554 гривні 84 копійки. У зв?язку з цим [PERSON] просить стягнути з ТОВ «Юнігран» заробітну плату в розмірі 39554 гривні 84 копійки. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Явка сторін по справі: Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання також не з?явився. Надав суду заяву в якій просить відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір цих витрат не підтверджений належними доказами. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. З копії трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] 28.09.2016 року прийнятий на роботу в ТОВ «Юнігран» водієм вантажного автомобіля (а.с. 7-8). 24.07.2017 року посада «Водій вантажного автомобіля» змінена на посаду «Водій автотранспортних засобів» для приведення посади у відповідність з класифікатором професій ДК 003:2010. Наказом № 333-К/ТР від 16.12.2024 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням. Відповідно до довідки про доходи № 00000024, яка видана ТОВ «Юнігран», станом на 23.12.2025 року заборгованість відповідача по виплаті позивачу заробітної плати становить 39554 гривні 84 копійки. Ці кошти нараховані позивачу як компенсація за не використану відпустку (а.с. 48). Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Також згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 16.12.2024 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Відповідач не надав доказів того, що він виплатив позивачу належні йому кошти при звільненні. Також суд вважає, що позивач не пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, оскільки в даному випадку він обраховується з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Дане письмове повідомлення позивач фактично отримав 19.01.2026 року, оскільки саме в цей день відповідач надав суду довідку про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні (а.с. 46-48). За таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (компенсації за не використану відпустку) в розмірі 39554 гривні 84 копійки, з подальшим утриманням з цієї суми податків, зборів і обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд керується ст. 141 ЦПК України та враховує, що позивач подав позов в електронній формі, а тому при визначенні розміру судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. У зв?язку суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 968 гривень 96 копійок, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Вирішуючи питання про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 6000 гривень суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Всупереч вищевказаним положенням ЦПК України позивач не надав суду доказів про те, що він поніс або повинен понести витрати на професійну правничу допомогу, а також не надав доказів, на підставі яких можна було б встановити розмір цих витрат. У зв?язку з цим суд не відшкодовує позивачу витрати на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved