Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тиврівського районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона, [PERSON] , отримала за заповітом після смерті матері свого чоловіка, [PERSON] , яка померла в [INFO] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2118 га, із кадастровим номером: 0524583200:05:001:0214. У 2015 році, маючи намір продати спадкове майно, вона подала оголошення про продаж. Будинок вона була згодна продавати за 10000$ та 21 стоки землі за 6000$. На оголошення відгукнулася відповідачка - [PERSON] , яка висловила бажання придбати будинок і земельну ділянку. Водночас вона повідомила, що не має всієї суми коштів і може сплатити лише аванс, та запропонувала 1000 $ (за курсом НБУ на той час - 25000,00 гри.), а решту зобов`язалась віддати пізніше. Позивачка наполягала на оформленні угоди купівлі-продажу із розстрочкою платежу, проте відповідачка відмовлялась і переконувала її швидше оформлювати на себе спадщину. Вона дозволила відповідачці проживати в будинку відразу. Для оформлення продажу потрібно було привести у відповідність необхідні документи, а саме виготовити технічний план будівлі, документи на землю, що зайняло тривалий час і вкладення чималих грошових коштів. Хоче зазначити, що витрати на виготовлення плану будинку, землі, криниці, літньої кухні та інше склали більше ніж 25000,00 грн. Після виготовлення документи були подані на розгляд нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Людмилі Станіславівні, як вона вважала, з метою оформлення розстрочки виплати за купівлю-продаж будинку між нею і [PERSON] , та остання пообіцяла її викликати, коли будуть готові документи для оформлення. 12 червня 2023 року [PERSON] сповістила, що необхідно прибути до нотаріуса підписати документи, проте згодом виявилось, що вона підписала договір дарування, що зареєстровано в реєстрі за №1228 від 12.06.2023, згідно умов якого вона подарувала [PERSON] і будинок і землю. Позивачка зазначає, що нотаріус не проінформувала її щодо змісту та наслідків укладеного правочину. Крім того, повідомляє, що має захворювання органів зору, та не могла читати текст документів, розпливались літери. Таким чином, склалось так, що під час підписання правочину вона була введена в оману щодо його суті. Їй не пояснили, що це договір дарування, та примірника не дали, а вона була впевнена, що укладають договір на умовах, на яких домовились, купівлі продажу, та з передачею коштів в майбутніх розрахунках. Договір був укладений під впливом обману. Вона тривалий час чекала, що [PERSON] поверне їй кошти, однак, вона ухилялась від сплати, та як виявилось і не збиралась цього робити. Під час останньої їхньої зустрічі сказала таке: «А ви спробуйте довести, що це ваше, мені твердо зробили». Численні її спроби отримати свої гроші були безрезультатними. Фактично вона дізналась, що було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь [PERSON] , який зареєстровано в реєстрі за №1228 від 12.06.2023 року, коли випросила копію договору у нотаріуса в 2024 році. Таким чином: її воля була викривлена через умисні дії відповідачки, що відповідає ознакам обману відповідно до ст. 230 ЦК України; насправді сторони домовлялися про купівлю-продаж майна, а не про його безоплатну передачу; відсутній справжній намір здійснити дарування, що свідчить про фіктивність правочину (ст. 234 ЦК України). Просить визнати недійсним договір дарування від 12.10.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Смоляк Людмилою Станіславівною та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №1228. Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2118 га, кадастровий номер: 0524583200:05:001:0214. Поновити її право власності на земельну ділянку кадастровий номер: 0524583200:05:001:021 та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.11.2025 матеріали позовної заяви [PERSON] залишено без руху, визначено недоліки позовної заяви, порядок та строк їх усунення (а.с. 21-22). Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.11.2025 заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику (справа 145/1584/25, провадження 2-з/145/9/2025) (а.с.20). Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.11.2025 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та заборонено вчинення будь-яких дій, пов`язаних із відчуженням, передачею у користування, реєстрацією прав на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,2118 га, кадастровий номер 0524583200:05:001:0214 (справа № 145/1584/25, провадження № 2-з/145/11/2025) (а.с.38-39). Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26.11.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, заінтересована особа приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С., розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.41). Сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 16.12.2025 відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 50-51), в якому вона зазначила, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх необґрунтованими та незаконними, а обставини, на які вона посилається в позовній заяві такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідачка зазначила, що дійсно, 12.06.2023 року між нею та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а вона прийняла в дарунок земельну ділянку площею 0,2118 га. з кадастровим номером 0524583200-05-001:0214, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу СмолякЛ.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1228. Спірний житловий будинок позивач успадкувала за заповітом після смерті своєї свекрухи [PERSON] . В цьому будинку [PERSON] ніколи не проживала. Будинок був у занедбаному стані. Вона в цьому будинку проживає з 2016 року. На той час вона вимушена була собі шукати житло за невисоку платню. Побачила оголошення про продаж будинку. Зателефонувала за вказаним номером і попросилася на квартиру. Так як покупців на той час у [PERSON] на даний будинок не було, а їй потрібно було недороге житло, вони з нею домовилися, що вона буде там жити доки не знайдуться покупці. [PERSON] була зацікавлена в тому, щоб у будинку хтось поселився, оскільки будинок занепадав, бо в ньому ніхто не проживав, господарські будівлі розкрадалися. Вона проживала в тому будинку, підтримувала його у придатному для проживання стані. Йшли роки, покупців так і не знаходилося. У них з [PERSON] склалися дружні відносини, вона часто до неї приїжджала. В 2023 році [PERSON] сама запропонувала їй подарувати будинок. З 2023 року вона в будинку провела багато ремонтних робіт: замінила вікна, двері, покрівлю, обладнала нове пічне опалення, замінила електричну проводку в будинку та електрокомунікації ззовні, провела інтернет, зробила косметичний ремонт в будинку, встановила нову огорожу, побудувала новий туалет, душ, баню, розчистила прибудинкову територію. Після проведення вказаних робіт позивач вирішила повернути собі будинок з надуманих підстав, які нічим не підтверджуються. На час укладення договору дарування позивач була дієздатною, її дієздатність перевірена нотаріусом, не потребувала стороннього догляду, була матеріально забезпечена, мала у власності інше житло в м. Вінниця, яке вона приватизувала, що говорить про її активну соціально-економічну поведінку. На час укладення оспорюваного договору дарування усвідомлювала їх правову природу як договорів дарування, а до суду звернулася лише у листопаді 2025 року після погіршення відносин із нею на тій підставі, що вона скасувала реєстрацію її місця проживання в спірному будинку. У договорі дарування від 12 червня 2023 року дарувальник стверджувала, що розуміє значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджує дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характер фіктивного та удаваного правочину (п.3.7 Договору). Сторони стверджували, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому законом порядку недієздатними повністю або частково, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (п.3.8). Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальниця не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п.3.9). При укладенні договору позивачка підтверджувала, що нею подано правдиву інформацію з усіх умов договору, всі подані документи є дійсними, заявлено про усі права та інтереси третіх осіб, яких може стосуватись цей договір без обману, фізичного та (або) психологічного тиску, не в результаті впливу тяжких обставин та (або) приховування фактів, договір відповідає дійсним її намірам та волі. Не є фіктивним та удаваним, розуміє умови та наслідки цього договору, яким визначені всі його істотні умови, вільно володіє українською мовою, усвідомлює значення та правові наслідки своїх дій може ними керувати (п. 3.10). Сторони стверджують, що отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно цього договору, зазначених в договорі нормативно-правових актів і жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов цього договору не мають (абз. 3 п. 3.12.). Медичні документи, які надані позивачем не свідчать, що за станом свого здоров`я вона не могла усвідомлювати, правильно розуміти природу та наслідки оспорюваного договору. Отже, конфлікт, який виник між ними в зв`язку з тим, що вона скасувала місце реєстрації позивача за адресою подарованого будинку, не свідчить про наявність помилки зі сторони дарувальника під час укладення нею оспорюваного правочину. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 23.12.2025 третьою особою приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С. подано відзив на позовну заяву (а.с.72), в якому остання зазначила, що позовні вимоги [PERSON] вважає незаконними та необґрунтованими, в задоволенні позову просить відмовити. Справу просить розглядати за її відсутності. 29.01.2026 позивачкою [PERSON] подано відповідь на відзив (а.с.80-81), у якому викладено наступне. Ознайомившись з відзивом відповідачки, вважає за необхідне зазначити наступне. 1. Щодо тверджень про добровільне дарування. Доводи відповідачки про те, що вона нібито добровільно та усвідомлено подарувала житловий будинок і земельну ділянку, не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідачка сама визнає, що будинок був виставлений на продаж та вона звернулася до неї саме як потенційний покупець. Між сторонами існувала домовленість щодо проживання в будинку до оформлення правовідносин. Така поведінка сторін об`єктивно виключає наявність наміру безоплатного відчуження майна. Вона підписала спірний договір, будучи переконаною, що оформлюється правочин купівлі-продажу з відстрочкою платежу, що повністю відповідало реальним домовленостям сторін. Її фізичний стан (захворювання органів зору) унеможливлював самостійне ознайомлення з текстом договору, про що нотаріусу повинно було бути відомо. Їй не було роз`яснено, що вона підписує саме договір дарування, а також не було надано примірник договору, що позбавило її можливості своєчасно виявити введення в оману щодо правової природи правочину. Після підписання документів вона обґрунтовано очікувала подальшої сплати грошових коштів з боку відповідачки відповідно до досягнутих домовленостей, оскільки перебувала з нею у довірливих відносинах і не мала підстав сумніватися у виконанні нею взятих на себе зобов`язань. 2. Щодо формальних положень договору. Посилання відповідачки на стандартні застереження договору (про усвідомлення, відсутність обману, роз`яснення нотаріусом) не спростовують факту викривлення її волі. У своєму відзиві відповідачка зазначає про проведення нею ремонтних робіт у спірному житловому будинку. Однак виконання відповідачкою таких робіт не підтверджує наявності у неї наміру подарувати майно, а лише свідчить про фактичне користування будинком у період очікування оформлення майнових правовідносин між сторонами. Проведення ремонтних робіт є проявом господарської діяльності особи, яка користується майном, та не є юридичним доказом добровільної безоплатної передачі права власності. Зазначені дії жодним чином не спростовують факту обману при укладенні договору, оскільки не стосуються обставин формування її волі на момент підписання спірного правочину та не впливають на правову оцінку підстав його недійсності. Її звернення до суду не є наслідком зміни намірів або погіршення особистих стосунків із відповідачкою, як це помилково зазначається у відзиві, а зумовлене виявленням факту укладення договору дарування, про існування якого їй стало відомо лише після отримання його копії. Таким чином, поданий відповідачкою відзив ґрунтується переважно на формальних положеннях правочину та припущеннях, які не спростовують наведених у позові обставин обману. Окремо звертає увагу суду на те, що відповідачка проживала у будинку безоплатно у період з 2015 по 2023 роки, не сплачуючи орендної плати та користуючись майном позивачки. Виходячи зі слів позивачки, ніби отримавши будинок від неї в дарунок, що відповідачка долучає до матеріалів справи перелік робіт, які, за її твердженням, були нею виконані, з метою обґрунтування понесених витрат. Однак наданий перелік робіт не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки має характер виключно пояснень сторони та не підтверджений жодними первинними бухгалтерськими або фінансовими документами. Суд не може брати до уваги документи, що мають характер суб`єктивних тверджень сторони без належного доказового підтвердження, дане прямо зазначається у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 761/24745/17. Сам по собі перелік витрат, не підтверджений договорами, актами виконаних робіт, платіжними документами чи квитанціями, не є доказом фактичного здійснення витрат. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін. При цьому завірення такого переліку старостою та депутатом не надає йому доказової сили, оскільки староста і депутат не є експертом або спеціалістом у сфері будівництва чи оцінки, чи бухгалтерського чи фінансового обліку, а також не підтверджує факту оплати робіт та їх фактичного виконання та вартості. За таких обставин поданий відповідачкою перелік робіт не може розглядатися судом як належний, допустимий та достовірний доказ, не підтверджує факту понесення витрат, їх обсягу чи необхідності та не підлягає врахуванню при вирішенні спору по суті. З огляду на викладене, просить суд врахувати викладені обставини та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 23.12.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник зазначені позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з підстав, викладених в заяві. Позивачка [PERSON] пояснила, що наміру дарувати будинок вона не мала, а планувала його продати через нотаріальну контору. З цією метою вона розміщувала оголошення про продаж, на які відгукнулась відповідачка. Вона домовилась з відповідачкою про продаж будинку. Отримала від неї аванс в розмірі 1000 доларів США та дозволила проживати в будинку, а тим часом здійснювала оформлення документів. Оскільки у відповідачки обумовленої суми коштів не було, вона погодилась продати їй будинок на виплату. Коли весь пакет документів було оформлено влітку 2023 року, вона передала їх [PERSON] , щоб та звернулась до нотаріуса для оформлення угоди. Її викликали в нотаріальну контору лише підписати договір, що міститься в документі не роз`яснювали, лише показали, де підписати договір. Копію договору їй на руки не давали. Вона була впевнена, що ними укладено договір купівлі-продажу з рострочкою платежу. Про те, що було підписано договір дарування вона дізналась значно пізніше, коли відповідачка перестала виходити на зв`язок та вона отримала копію договору. Представник позивачки [PERSON] повідомила, що позивачка має порушення зору, нотаріус була зобов`язана оголосити зміст договору. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила, що вона дійсно в 2015 році побачила оголошення про продаж спірного будинку і вирішила його придбати. Зателефонувала позивачці та домовилась з нею про продаж. Дала їй 1000 доларів завдатку. Однак потім в неї захворіла дитина та вона передумала купляти будинок та просила повернути завдаток, що позивачка і зробила. Після цього, через два місяці, позивачка зателефонувала їй та запропонувала проживати в будинку як квартирантка та сплачувати кошти за житло. вона вселилась в будинок та сплачувала орендну плату. Через деякий час [PERSON] повідомила їй, що перепише на неї будинок, так як вона зробила у ньому ремонт. [PERSON] передала їй документи на будинок. До нотаріуса звернулася безпосередньо вона, так як у неї були документи на будинок, які їй передала [PERSON] . Документи на будинок та землю вона занесла до нотаріуса. [PERSON] надала згоду на дарування будинку. Нотаріус роз`яснювала їм зміст договору та позивачка з ним погодилась. Представник відповідача [PERSON] вважає, що підстав для задоволення позову немає, оскільки не доведено помилку правочину. Просить відмовити в задоволенні позову. Судом були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок [PERSON] суду показала, що позивачка є її мамою. В 2014 році померла її бабуся і до її мамері перейшов у спадок будинок в с. Івонівці. Вони домовились, що вони цей будинок продадуть. Мати займалась розміщенням оголошення. На оголошення відгукнулась відповідачка. Вони мали намір продати будинок за 10000 доларів. Відповідачка погодилась на таку суму та дала завдаток в сумі 1000 доларів. Вона особисто бачила, як [PERSON] передала матері 1000 доларів як завдаток. Спадок мати оформляла довго. [PERSON] в`їхала в будинок з дозволу [PERSON] і почала там проживати. Мати самостійно займалась збором документів та сама їздила до нотаріуса, коли їй про це повідомила відповідачка. Після укладення договору [PERSON] припинила виходити на зв`язок. Щодо обставин укладення договору дарування: мати не хотіла дарувати будинок. В кінці 2024 року їй стало відомо, що укладений договір дарування. Її мати [PERSON] має проблеми з зором. Перед укладенням договору вона готувалася до лікування. Мати просила рідко її про допомогу з оформленням документів. На питання як так вийшло, що укладено договір дарування, мати сказала, що її обманули. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок [PERSON] суду показав, що коли померла свекруха [PERSON] , остання вирішила продати будинок. Він одного разу зустрів її, вона сказала, що продає будинок та вішає оголошення. Наступного разу він зустрів її приблизно через місяць, вона сказала, що є покупець - [PERSON] та вона знімає оголошення. Вона сказала, що вони домовились про суму. Через роки до нього приходила позивачка і повідомила, що її обманули та потрібно щоб він засвідчив обставини розмови. Обставини продажу будинку були років 15 тому, точної дати він не пам`ятає. Оголошень про продаж будинку він не бачив. [PERSON] в будинку проживає давно. Паркан біля будинку відповідачка поставила в минулому році. Щодо оформлення документів на будинок йому не відомо. Лише знає, що намірів подарувати будинок у позивачки не було. Він не бачив, який саме ремонт був зроблений в будинку. На подвір`ї біля будинку була літня кухня, піч. Цього всього там уже немає. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням відповідачки свідок [PERSON] суду показала, що вона знає відповідачку, оскільки її чоловік є братом відповідачки. Зі слів відповідачки вона придбала спірний будинок. Свідок позичала кошти відповідачці на придбання цього будинку в сумі 2000 доларів. Відповідачка робила ремонт в будинку, міняла вікна, двері. Обставини укладення угоди між позивачкою та відповідачкою та їх мотивів їй невідомі. Кошти відповідачка їй повернула. Із досліджених в судовому засіданні письмових доказів вбачається наступне. Судом установлено, що [INFO] в смт. Тиврів Тиврівського району Вінницької області померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). За життя [PERSON] розпорядилась своїм майном, 30.11.2012 склавши заповіт, яким все своє майно заповіла невістці - [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчено секретарем Жахнівської сільської ради Рудою В.Б. Заповіт не змінений і не відмінений (а.с. 58). Згідно з технічним паспортом на одноквартирний (садибний) житловий будинок [ADDRESS] від 07.07.2015 замовником технічної інвентаризації була [PERSON] (а.с. 55-57). Відповідно до копії договору дарування від 12.06.2023, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С., з однієї сторони - [PERSON] , [INFO] , іменована далі Дарувальниця, та з другої сторони - [PERSON] , [INFO] , іменована далі Обдаровувана, склали цей договір про таке: Дарувальниця передала безоплатно у власність (подарувала), а Обдаровувана прийняла в дарунок, земельну ділянку площею 0,2118 га., кадастровий номер якої: 0524583200:05:001:0214, з розташованим на ній житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок, що дарується належить [PERSON] на підставі рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02.10.2015, яке набрало законної сили 27.10.2015. Право власності дарувальниці на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 12672580 від 22.12.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 813573805245, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, сформованого державним реєстратором Магдалюком О.Г. Реєстраційної служби Тиврівського районного управління юстиції, Вінницької області 22.12.2025, за індексним №50490354. Право власності дарувальниці на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право: 50536968 від 07.06.2023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2745621605245, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, сформованого державним реєстратором Кіосак І.О., Тиврівської селищної ради, Вінницької області 09.06.2023, за індексним №335136184. Відповідно до п. 3.7 договору дарування Дарувальниця та Обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характер фіктивного та удаваного правочину. Сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому законом порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (п. 3.8). Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому [PERSON] не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п. 3.9). При укладенні договору сторони підтверджували, що ними подано правдиву інформацію з усіх умов договору, всі подані документи є дійсними, заявлено про усі права та інтереси третіх осіб, яких може стосуватись цей договір без обману, фізичного та (або) психологічного тиску, не в результаті впливу тяжких обставин та (або) приховування фактів, договір відповідає дійсним їх намірам та волі, не є фіктивним та удаваним, вони однаково розуміють умови та наслідки цього договору, яким визначені всі його істотні умови, вільно володіють українською мовою, усвідомлюють значення та правові наслідки своїх дій та можуть ними керувати (п. 3.10). Сторони стверджують, що отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно цього договору, зазначених в договорі нормативно-правових актів і жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов цього договору не мають (абз. 3 п. 3.12.). Відповідно до п. 3.15. договору цей договір складено і підписано в двох примірниках, з яких один примірник зберігається у справах приватного нотаріуса Смоляк Л.С., а інший, викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів, видається Обдаровуваній. Відповідно до висновку КНП "ВОКМРЦВВРЗН ВОР" від 11.09.2025 [PERSON] встановлено діагнох: ангіосклероз сітківки, артифакія лівого ока, незріла катаракта правого ока, відкритокутна глаукома обох очей (а.с. 10). Згідно з консультативними висновками КНП "ЦПМСД № 4" м. Вінниці [PERSON] встановлено діагноз: ІХС. Стабільна стенокардія напруги ІІ ФК. Дифузійний та вогнищевий кардіосклероз. Аортосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ 3 ст. високий ризик (а.с. 11-12). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 04.01.2024 (а.с. 59, 61). Згідно відомостей з реєстру територіальної громади [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 12.12.2002 по 18.09.2025 (а.с. 60). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2016 року по теперішній час. З часу придбання будинку відбулися помітні зміни, внутрішній ремонт кімнат, змінені вікна на металопластикові, нові міжкімнатні двері, нове пічне опалення, заміна електрокомунікацій. Розчищена присадибна ділянка, побудована баня та літній душ, встановлений новий паркан з профнастилу. Попередня власниця будинку [PERSON] за даною адресою ніколи не проживала, будинок вона успадкувала від своєї свекрухи [PERSON] (а.с. 63). Відповідачкою надано перелік робіт, проведених у будинку, на загальну суму 316800 грн із додатками у виді фотозображень (а.с. 62, 64-69). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] посилалась на те, що помилилась з правовою природою договору, вважаючи, що укладає договір купівлі-продажу із розстрочкою платежу. Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Зазначений правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я. Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі №541/2898/16, від 29 травня 2023 року у справі №756/10782/19. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у Постанові від 7 червня 2022 року у справі № 910/15998/20 зазначає, що під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто, мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним. У Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, де зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Схожий підхід застосовує і Європейський суд з прав людини, зокрема у рішеннях "Бендерський проти України", «Дж. К. та Інші проти Швеції». Суд враховує, що позивач є особою похилого віку і на час укладення оспорюваного договору дарування будинку їй виповнилося 74 роки. Має захворювання, пов`язані з її віком, зокрема, захворювання очей. Як зазначила [PERSON] , вона, вирішивши продати будинок, розмістила відповідні оголошення, на які відгукнулась відповідачка. Вказана обставина відповідачкою не заперечується. Враховуючи відсутність коштів у відповідачки, [PERSON] погодилась продати земельну ділянку та будинок відповідачці із відтермінуванням платежу. З цією метою вона займалась оформленням документів на земельну ділянку та будинок, які дістались їй у спадщину. Оформивши документи вона передала їх відповідачці для нотаріального оформлення договору, що також відповідачкою не заперечується. [PERSON] стверджує, що перебуваючи в нотаріальній конторі їй не розяснювався зміст правочину, лише вказувалось, де поставити підписи, а вона, в силу свого віку та захворювання очей не могла прочитати зміст угоди. Копію договору вона не отримувала. Про те, що укладено договір дарування, а не договір купівлі-продажу вона дізналась значно пізніше, після того, як відповідачка відмовилась сплачувати їй кошти та вона отримала копію договору. В той же час, намір [PERSON] саме продати будинок, а не подарувати його, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, у тому числі свідок, допитаний за клопотанням відповідачки. Вказані обставини у їх сукупності свідчать про те, що [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. З огляду на викладене, суд вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування на підставі статті 229 ЦК України. Щодо тверджень відповідачки про ознайомлення позивачки з текстом договору суд звертає увагу на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20, у якій Верховний Суд зауважив, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування, роз`яснення їм нотаріусом суті укладеного договору не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 161/17523/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 546/1177/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц. Зважаючи на викладене, оскільки судом встановлено, що оспорюваний правочин не відповідає загальним засадам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), та вчинений під впдивом помилки (частина перша статті 229 ЦК України) не приймає доводи відповідачки в цій частині. Крім цього, надані відповідачкою докази на доведення здійснення ремонтних робіт в будинку не мають правового значення при вирішенні даного спору, оскільки ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Крім цього, частиною 2 ст. 229 визначено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Що стосується вимог позову про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок та земельну ділянку за відповідачкою, та поновлення її права власності на спірний будинок та земельну ділянку, то суд вважає, що підстави для задоволення вказаних вимог відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки на підставі договору дарування від 12 червня 2023 року, що підлягає визнанню судом недійсним, право власності на житловий будинок та земельну ділянку було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , будинок та земельна ділянка підлягає поверненню у власність позивачки [PERSON] . Зі змісту ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» слідує, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом. Із вказаного слідує, що саме по собі рішення суду про визнання недійсним договору, на підставі якого проведено державну реєстрацію права, є підставою для проведення державним реєстратором чи іншою уповноваженою посадовою особою державної реєстрації припинення речового права. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати слід розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн та судовий збір в розмірі 605,60 грн за подання заяви про забезпечення позову. Загалом судові витрати [PERSON] на сплату судового збору складають 1816,80 грн. Враховуючи висновок суду про задоволення 1/3 позовних вимог, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.11.2025 (справа № 145/1584/25, провадження № 2-з/145/11/2025) шляхом заборони вчинення будь-яких дій, пов`язаних із відчуженням, передачею у користування, реєстрацією прав на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,2118 га, кадастровий номер 0524583200:05:001:0214, залишити без змін протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Враховуючи викладене,

Outcome: partial