Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Вказана позовна заява надійшла до суду 02.05.2023 року і згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа була розподілена на суддю Бурдинюк О.С.. 08.05.2023 року ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області було задоволено самовідвід судді Бурдинюк О.С. і 12.05.2023 року справу передано до канцелярії суду для повторного авторозподілу. Згідно з протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2023 року призначення не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи. Так, за штатним розписом в Красноокнянському районному суді Одеської області троє суддів, а фактично працює двоє суддів, з яких: суддя Бурдинюк О.С. була відключена (уже слухала цю справу), а суддя Чеботаренко О.Л. була відключена у зв`язку з перебуванням з 01.05.2023 року по 15.05.2023 року в щорічній відпустці. Тому, після виходу судді Чеботаренко О.Л. з відпустки, а саме 16 травня 2023 року, проведено повторний автоматизований розподіл справи, згідно з яким, її розподілено на суддю Чеботаренко О.Л. 16.05.2023 року надіслано запит щодо перевірки інформації про реєстрацію місця проживання (перебування) відповідача. 23.05.2023 року надійшла інформація на вказаний запит, однак у зв`язку з хворобою судді Чеботаренко О.Л. з 23.05.2023 року по 26.05.2023 року (включно), зазначена інформація передана судді Чеботаренко О.Л. у перший робочий день після закриття листка непрацездатності 29.05.2023 року. Ухвалами від 02.06.2023 року та від 26.07.2023 року позовна заява була залишена без руху. 31.07.2023 року до суду надійшли виправлення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 04.08.2023 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позовна заява із доданими матеріалами ,після здійснення перекладу російською мовою ухвали про відкриття провадження 21 серпня 2023 року була направлена до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України для здійснення окремих процесуальних дій компетентним судом Республіки Молдова відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року. Ухвалою від 24.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона та відповідач деякий час проживали разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Батьком [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження, виданих Окнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, є [PERSON] . Після реєстрації народження дітей, а саме 04 липня 2019 року, [PERSON] ще деякий час проживав разом з позивачем та їхніми спільними дітьми в батьків позивача в с.Гулянка Подільського району Одеської області. Однак наприкінці липня 2019 відповідач повідомив позивачу, що йому необхідно виїхати до Республіки Молдова для того, щоб забрати свої речі, оскільки, як стверджує позивач, він мав намір й надалі проживати на території України та оформити громадянство. З того часу позивач та відповідач не бачились. Позивач стверджує ,що [PERSON] не бажає, з незрозумілих позивачу причин, спілкуватися ані з нею, ані з їхніми спільними дітьми. Відповідач проживає окремо від їхніх спільних з позивачем дітей. Позивач запевняє, що діти перебувають на її утримані. З липня 2019 року(майже відразу після визнання батьківства), як зазначає позивач, відповідач з дітьми не бачиться та не цікавиться їхнім життям, не вітає з Новим роком, з днем народження та іншими святами; не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні; не цікавиться їх здоров`ям, розвитком та інтересами. Такими своїми діями [PERSON] свої батьківські обов`язки переклав на неї та її батьків. Крім того, оскільки діти ще маленькі ,вони часто хворіють. За весь час, з моменту їх народження і до сьогодні, позивач зазначає, що тільки вона звертається у медичні установи для лікування доньок. Відповідач, нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, жодного разу не був з доньками під час планових щомісячних оглядів медичними працівниками дітей до року, завжди був відсутній ,коли вони хворіли та потребували лікування, придбання ліків, догляду та турботи за ними. Отож, в результаті зазначених дій відповідача, їх спільні доньки [PERSON] та [PERSON] зовсім не спілкуються з батьком, абсолютно не знають його, а він їх, що негативно впливає на морально-психологічний стан дітей, самоусвідомлення та самоідентифікацію, стверджує позивач. Позивач стверджує, що діти відчувають себе напівсиротами та часто плачуть з того приводу ,що у інших є батько, а у них немає. З урахуванням усього вище наведеного позивач наполягає на тому ,що [PERSON] свідомо та безперервно(майже 4 роки) ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання їхніх спільних малолітніх дітей, що, на її думку, є достатніми підставами для позбавлення його батьківських прав. Тому позивач просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ,та [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячного з моменту звернення до суду з цією заявою до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, та додала, що дівчатка на сьогоднішній день ходять до школи, у школі з ними займається логопед, так як є проблеми з мовленням, а вона дома також займається з ними , діткам вже стає краще, однак донькам потрібна допомога і з боку батька також. Але, на жаль батько не допомагає. Позивач уточнила, що після народження дітей вони з відповідачем трохи проживали разом у м. Дубоссари , але відповідач поводив там себе негідним чином і вона була змушена повернутися до батьків, в с. Гулянку. [PERSON] знає, де вона з дітьми проживає і як би відповідач хотів з ними зустрітися б, то зустрівся б, однак за майже 7 років відповідач так і не знайшов бажання та можливість побачитися з дітьми. Представник позивача в судовому засіданні наполягала на заявлених вимогах та просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] , та стягнути аліменти на утримання дітей, з підстав, зазначених у позовній заяві та доповнила, що відповідач з 2019 року проживає окремо від дітей, не цікавиться їхнім життям, жодним чином він як батько не виконує свої батьківські обов`язки, тоді як саме на плечі позивача повністю лягли і материнські, і батьківськи обов`язки . Представник позивача наполягала на тому, що стягнення аліментів є вкрай важливим, тому що діти ростуть, витрати збільшуються, а дітей якимось чином потрібно утримувати. Станом на сьогодні позбавлення [PERSON] батьківських прав є необхідним, про що повідомила адвокат, оскільки позивач має намір вивезти дітей за кордон. Для цього потрібна згода батька. Крім того, у подальшому дітям необхідно буде оформити паспорти, що відповідно до встановленого порядку потребує надання паспортів обох батьків. Окрім зазначеного, існує й низка інших випадків, у яких відповідно до вимог чинного законодавства необхідне надання паспорта батька, або його особиста участь у вирішенні питань, що стосуються прав та інтересів дітей. Крім того, представник позивача зазначила, що судові витрати вони просять не стягувати з відповідача, та залишити їх за позивачем. Відповідач [PERSON] , який є громадянином Республіки Молдова, неодноразово викликався до суду шляхом направлення міжнародних судових доручень до компетентного суду (органу) Республіки Молдова, відповідно до вимог ст.498 ЦПК України. Разом з тим, вказані судові доручення повернулися до Окнянського районного суду Одеської області з відміткою Криулянського Суду, місцезнаходження Дубосари, про те, що [PERSON] ,будучи повідомленим згідно закону, не з`явився в судове засідання по виконанню судових доручень. Крім того, [PERSON] викликався в судове засідання, шляхом поміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті Окнянського районного суду Одеської області. З урахуванням зазначеного, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час проведення судового засідання, однак до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Органу опіки та піклування в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, та додала що з метою захисту прав дітей, в даній ситуації буде краще позбавити батька батьківських прав. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника органу опіки та піклування, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.10-11/. Відповідно до довідки , виданої Гулянським старостинським округом №2 Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] , та на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.12/. Як вбачається з довідки №1075, яка видана сімейним лікарем амбулаторії загальної практики сімейної медицини первинної медико-санітарної допомоги Окнянської селищної ради, Подільського району Одеської області [PERSON] , діти [PERSON] , а саме: [PERSON] , та [PERSON] , дійсно, неодноразово знаходились на амбулаторному лікуванні. Лікування призначалось сімейним лікарем [PERSON] . Лікування проводилося матір`ю дітей, яка проживає разом з ними, у будинку батька [PERSON] . З батьком дітей спілкування немає і в лікуванні дітей участь батько не приймає. З дітьми до даної установи звертається лише мати дітей. Батько жодного разу не з`являвся та не цікавився їх здоров`ям/а.с.13/. Згідно з актом обстеження матерально-побутових умов сім`ї, [PERSON] [INFO] , яка мешкає в [ADDRESS] , проживає разом з батьком - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , братом [PERSON] який навчається в аграрному університеті та доньками: [PERSON] і [PERSON] у житловому будинку свого батька [PERSON] .. Батько дітей [PERSON] з дня народження дітей разом з ними не проживає, не займається вихованням дітей, не допомагає матеріально,. Мати сама виховує і забезпечує дітей всім необхідним при допомозі дідуся та бабуся/а.с.14/. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Окнянської селищної ради від 29.03.2023 року, враховуючи вищевказані обставини, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.15/ Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідків. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона як депутат села часто буває в сім`ї [PERSON] вдома, пише акти обстеження, однак [PERSON] вона не знає і ніколи його не бачила. Також зазначила, що вона з позивачем проживають в одному селі, але вона не бачила, щоб відповідач приїздив до дітей. Діти постійно з матір`ю, дідусем та бабусею. Запевняла, що все необхідне у дітей вдома є, сім`я дійсно хороша, відношення до дітей гарні, діти одягнені, мають все необхідне, в будинку тепло, забезпечена сім`я, але батька немає і ніколи його не бачила. Свідок [PERSON] повідомив суду, що протягом 15 років, обіймаючи посаду селищного голови та старости села, жодного разу не бачив відповідача . Позивача він пам`ятає ще зі шкільних років, наразі вона проживає разом з батьками. Діти забезпечені належними умовами, матеріальну підтримку їм надає дідусь, який займається підприємницькою діяльність. Свідок [PERSON] пояснив, що коли його донька [PERSON] поїхала до родичів у м. Дубоссари, то там вона зустріла [PERSON] . Вони почали жити разом, а вже згодом донька повідомила ,що вагітна. [PERSON] жив у м. Дубоссарах, дочка тут в с. Гулянка, він як батько неодноразово просив відповідача ,щоб вони переїхали до с.Гулянка, а останній купив би їм будинок, але позивач та відповідач не погоджувалися. Коли донька народила, ледь вдалося вмовити відповідача приїхати та забрати [PERSON] із дітьми з пологового в м.Одеса. Саме тоді відповідач приїхав разом зі своїми батьками, тобто сватами, однак, погостювавши приблизно 2-3 дні, відповідач повідомив, що йому потрібно поїхати додому в м. Дубоссари. Коли наступного разу позивач відновила з відповідачем стосунки, то він як батько, запропонував їм купити будинок у м. Дубоссари ,на що останні погодилися Він купив для них будинок , але через деякий час почали надходити дзвінки про те ,що відповідач б`є його доньку, його постійно немає вдома, знущається над позивачем та дітьми,. Згодом [PERSON] разом з дружиною забрали позивачку із дітьми до себе додому, будинок продали з того часу він [PERSON] не бачив, від нього ані дзвінків, ані якоїсь допомоги за всі ці роки не надходило. За час проживання у м. Дубоссари позивач розповідала ,що відповідач ходив в казино, йому не відомо ,щоб [PERSON] колись працював, він знає тільки те, що вони з дружиною як батьки позивача завжди допомагали, скидали кошти на картку і т.д. [PERSON] стверджував ,що зі слів доньки йому відомо про неналежне ставлення [PERSON] до дітей під час їх проживання в м. Дубоссари. На сьогоднішній день дівчатка ходять до школи, у школі з ними займається логопед. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування і першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших основних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 у справі № 640/15049/17 та ін. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Більше 6 років не приїздив для зустрічі з ними, не спілкувався з доньками, не цікавився життям, долею, здоров`ям дітей та будь-яким чином не приймав участь у їх вихованні розвитку, навчанні та становленні як особистостей, матеріально не утримував дітей, та не надавав жодної допомоги у будь-якій можливій формі. У зв`язку із вищевикладеним, судом встановлено, що відповідач дійсно, в порушення ст.ст.150, 180 СК України, свідомо не виконував своїх батьківських обов`язків, щодо утримання та виховання доньок, тобто самоусунувся від їх виконання. Таким чином, більше 6 років малолітні доньки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] були позбавлені не тільки батьківської турботи та піклування, забезпечення фізичного та духовного розвитку зі сторони батька ай необхідного для нормального психологічного розвитку спілкування із рідною їм людиною Зазначені фактори суд розцінює як ухилення від виховання дітей саме у зв`язку з винною поведінкою батька - відповідача по справі, так як він свідомо нехтував своїми обов`язками. Крім того, факт нез`явлення відповідача жодного разу до судового засідання ні на території Республіки Молдова , ні до суду в України свідчить як про абсолютне небажання останнього виконувати батьківські обов`язки, так і про ігнорування інтересів власних малолітніх дітей. Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені в ст. 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. Враховуючи інтереси дитини, висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, самоусунення відповідача від реалізації своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дітей, суд вважає, що наявні підстави, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав, та вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав, хоча і є крайнім заходом, однак є виправданим і пропорційним, так як цього вимагають інтереси дітей. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджується у частці від доходу платника аліментів або у твердій грошовій сумі за вибором того із батьків ,разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав не позбавляє його батьківських обов`язків, то відповідно до ст.180, 182 Сімейного Кодексу України з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Разом з тим, позивач а також представник позивача в судовому засіданні просили не стягувати з відповідача понесені позивачем судові витрати та залишити їх за позивачем, а тому, виходячи з принципу диспозитивності, підстав для стягнення з відповідача судових витрат не немає.

Outcome: approved