Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

У червні 2025 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, просить суд витребувати від відповідачки [PERSON] автомобіль марки «Lexus», моделі «GX460», 2015 року випуску, номер шасі: [NUMBER] та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску. Вказує на те, що в грудні 2024 року в результаті шахрайських дій [PERSON] , який перебуваючи у змові з іншими особами, заволодів належним їй на праві власності автомобілем та в подальшому незаконно його відчужив. Посилається на те, що автомобіль вибув з її власності на підставі підробленого договору комісії від 11 грудня 2024 року, укладеного між ПП ВКФ «ДАН-АВТО» та ніби [PERSON] , який вона не підписувала, оскільки в той час перебувала закордоном. Зазначає, що вона не підписувала акт приймання-передачі вказаного транспортного засобу. Також посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 грудня 2024 року, укладеного між ПП ВКФ «ДАН-АВТО» та [PERSON] , спірний автомобіль перейшов у власність [PERSON] , а в подальшому автомобіль був перереєстрований на відповідачку [PERSON] , яка є власником автомобіля на даний час відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.02.2025 року. Вважає, що вона, як законна власниця транспортного засобу марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , 2015 року випуску, та фактично не була учасником спірних правовідносин купівлі-продажу, а тому не виражала своєї волі на відчуження належного їй автомобіля, автомобіль вибув з її законного володіння поза її волею, тому просить суд витребувати спірний автомобіль у [PERSON] , як у добросовісної набувачки на підставі статті 388 ЦК України та сягнути понесені нею судові витрати. Представник відповідачки [PERSON] подав до суду відзив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки його довірителька є добросовісним набувачем майна, а майно вибуло з володіння позивачки з її волі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. При цьому, будучи допитана як свідок посинила, що у 2021 року вона купила спірний автомобіль у «Амерікан Вілс», там і познайомилася з [PERSON] , він навіть один раз вітав її з днем народження після того. Також пояснила, що вона хотіла продати свій автомобіль, [PERSON] сказав, що у нього є клієнт на нього, узгодили з ним вартість 38 000 євро. Вона не могла приїхати із за кордону сама, тому вона попросила свого односельця [PERSON] перегнати автомобіль з Бельгії в Україну, щоб його оглянули, потім вона мала приїхав в Україну, укласти договір та отримати кошти. 07.12.2024 року автомобіль заїхав в Україну, 08.12.2024 року біля 16 години [PERSON] в Чернівцях біля Метро передав Мельнику автомобіль, дві пари ключів, техпаспорт. [PERSON] сказав їй, що потрібно 2-3 дні для того, щоб провести хімчистку, потім він перестав виходити на зв`язок, тому вона зрозуміла, що він її обманув. Вказала, що вона свій паспорт нікому не давала, копію паспорта [PERSON] міг мати, так як вона раніше купувала машину в [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Черкез А.М. в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позов. При цьому зазначав, що підстав для витребовування майна немає, його довірителька є добросовісним набувачем, автомобіль вибув з володіння позивачки з її волі, тому вона має право на відшкодування збитків з винної особи. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Мізюк В.В. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, при цьому посилався на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Також вказав, що його довірителька придбала спірний автомобіль у комісіонера, на момент його відчуження він не перебував під арештом, не перебував у розшуку, не мав жодних обтяжень. Представник третьої особи ПП ВКФ «Дан - Авто» адвокат Дубіцький А.В. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що підстав для витребовування майна у добросовісного набувача немає, оскільки автомобіль вибув з володіння позивачки з її волі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволеною з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою статті 388 ЦК України, у редакції на момент звернення до суду із позовом, передбачено самостійне правило, відповідно до змісту якого, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Вищезазначене тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у судовій практиці, зокрема, Верховного Суду. Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то, за загальним правилом, вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. Зазначене вище дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею. Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування. Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого. Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача. Власник речі, у спірних правовідносинах - транспортного засобу, повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23); від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22). Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що автомобіль вибув з її володіння іншим шляхом, внаслідок шахрайських дій Мельника, якого вона не уповноважувала на продаж належного ї автомобіля, а тому він повинен бути витребуваний у відповідача на підставі ст. 388 ЦК України, а оскільки вона є власником транспортного засобу, а відповідач відповідачка є добросовісним набувачем цього майна, тому належним способом захисту в даному випадку є віндикація. Судом в становлено, що позивачі [PERSON] на праві власності належав автомобіль марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 31.08.2021 року. У грудні 2024 року [PERSON] добровільно передала свій автомобіль, разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та двома парами ключів [PERSON] , що підтверджується показами позивачки та свідка [PERSON] . Так, допитаний в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що 07.01.2024 року [PERSON] з Бельгії і попросила перегнати машину з Бельгії в Україну. Вона дала номер телефону [PERSON] і він йому подзвонив, коли перетнув кордон, приїхав на автомобілі в Україну. Вони домовилися про зустріч в с. Чернівці біля магазину Метро о 17 годині. При зустрічі він передав останньому автомобіль, техпаспорт, ключі, зробив фото автомобіля, подзвонив Ауріці, що віддав автомобіль. Вказав, що [PERSON] мав продати машину. При цьому зазначив, що [PERSON] мала приїхати коли буде продаж для перереєстрації машини. 11 грудня 2024 року між ПП ВКФ «ДАН-АВТО» та [PERSON] укладено договір комісії, за умовами якого остання доручила комітенту ПП ВКФ «ДАН-АВТО» за комісійну винагороду вчинити правочин щодо продажу автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , за ціною не нижче 950 000 грн. Разом з тим, із висновку експерта № СЕ-19/126-25/6245-ПЧ від 26.06.2025 року підпис від імені [PERSON] в договорі комісії № 5168/24/1/003695 від 11.12.2024 року виконаний ймовірно не [PERSON] а іншою особою. Відповісти на питання в категоричній формі не виявилося можливим у зв`язку з частковими транскрипційними розбіжностями досліджуваного підпису та зразків підпису [PERSON] , а також через ненадання вільних зразків її підпису. 12 грудня 2024 року між ПП ВКФ «ДАН-АВТО» та [PERSON] укладено договір купівлі продажу автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , за ціною 950 000 грн. 12.02.2025 року шляхом укладення договору купівлі продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси транспортний засіб марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] зареєстровано на [PERSON] , яка є власником автомобіля на даний час відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.02.2025 року. Крім того, встановлено, що 01.01.2025 року Чернівецьким районним управлінням поліції ГУНП в Чернівецькій області внесено відомості до ЄРДР номер кримінального провадження 42025266010000001 за ч.2 ст.289 за заявою [PERSON] щодо незаконного заволодіння її автомобілем. Також, із копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42025266010000001 від 01.01.2025 року вбачається, що за заявою [PERSON] зареєстровано кримінальне провадження. Обставини: [PERSON] у змові з невстановленими особами у період з 08.12.2024 року по 12.12.2024 року шляхом обману незаконно заволодів транспортним засобом марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] та в подальшому з корисливих мотивів здійснив його продаж. Крім того, встановлено, що СВ ЧРУП ГУНПУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024263020001164 за ч.3, ч.4, ч.5 ст.190 КК України. Із висновку експерта № СЕ-19/126-25/934-АВ від 22.01.20265 року проведеного в рамках кримінального провадження середня вартість автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] станом на 08.12.2024 року становить 1 301 585,78 гривень. 31.03.2025 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.4 ст.190, ч.5 ст.190 КК України, у зв`язку із вчиненням шахрайства, в тому числі щодо автомобіля [PERSON] 10.02.2025 року постановою слідчого у кримінальному провадженні №12024263020001164 оголошення розшуку автомобіля «LEXUS GX 460», номер шасі [NUMBER] . 01.03.2025 року проведено обшук автомобіля Lexus GX460, номер шасі: [NUMBER] , в результаті якого він був вилучений, оглянутий та визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №12024263020001164 та залишено на зберіганні на території Голосіївського УП ГУНП в Київській області. 10.03.2025 року ухвалою Чернівецького апеляційного суду у кримінальному провадженні №12024263020001164 накладено арешт на автомобіль марки «LEXUS», модель «GX 460» із державним номерним знаком [NUMBER] , 2015 року випуску, шляхом обмеження права на відчуження, розпорядження та користування цим майном. Ухвалою Чернівецького районного суду міста Чернівців від 02.05.2025 скасовано арешт, накладений на транспортний засіб Lexus GX 460 д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] . Зобов`язано вказаний транспортний засіб повернути власниці під розписку на відповідальне зберігання речового доказу. 19.05.2025 року за ухвалою слідчого судді Чернівецького районного суду Чернівецької області розпорядження автомобілем «LEXUS GX 460», номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] повернуто [PERSON] . Отже, судом в становлено, що на час розгляду судом цивільної справи за позовом [PERSON] проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024263020001164 за ч.3, ч.4, ч.5 ст.190 КК України, де вона є потерпілою. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Крім того, власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №752/5281/20. З урахуванням того, що спірний автомобіль позивачка добровільно передала [PERSON] , а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд вважає, що спірний автомобіль вибув із володіння [PERSON] з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача. Так, передавши спірний автомобіль [PERSON] з метою продажу на підставі усної домовленості, позивачка тим самим виразила волю на передання майна іншій особі, що унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. При цьому суд зауважує, що [PERSON] придбала автомобіль на підставі договору купівлі продажу у продавця, що був уповноважений на продаж автомобіля на підставі договору комісії. На момент укладення договору будь яких заборон чи обтяжень щодо спірного автомобіля не було. Доказів того, що остання діяла недобросовісно, під час укладення правочину суду не надано. Наявність відкритого кримінального провадження, в якому оголошено підозру [PERSON] щодо шахрайських дій по відношенню до позивачки, не свідчить про обізнаність покупця [PERSON] , а згодом і [PERSON] про незаконність відчуження спірного автомобіля. Слід зауважити, що на даний час за ухвалою суду скасовано арешт на спірний автомобіль та повернуто відповідачу [PERSON] , як власнику. Факт незаконного відчуження іншою (невстановленою) особою та допущення повторних продажів рухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісних набувачів, у тому числі кінцевого, у безпосередньому володінні та власності якого наразі перебуває транспортний засіб. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Такий висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові 15березня 2023 року у справі № 725/1824/20. [PERSON] не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування та/або володіння. З огляду на встановлені судом у справі обставини, зокрема, що спірний транспортний засіб вибув із володіння [PERSON] з її волі, так як вона добровільно передала належний їй транспортний засіб, також передала разом з ним дві парів ключів та свідоцтва про реєстрацію останнього, враховуючи правовий режим транспортного засобу як рухомого майна, тому відповідно спірний автомобіль не підлягає витребуванню у добросовісного набувача (протилежного не встановлено), тому у даних конкретних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed