Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В обгрунтування позовної заяви, представник позивачки адвокат Петренко К.Д., зазначає, що 25 квітня 2015 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області за актовим записом № 5. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . 07 листопада 2023 року рішенням Олевського районного суду Житомирської області по справі № 287/1970/23 шлюб між сторонами було розірвано. З січня 2023 року сторони мешкають окремо, діти за згодою сторін мешкають разом з матір`ю. з червня 2023 року відповідач не приймав участі в утриманні та вихованні дітей. Малолітні діти перебувають на утриманні матері, яка у зв`язку з цим несе певні витрати, а саме на харчування, одяг, взуття, розвиток, іграшки, книги. При визначенні розміру аліментів представник позивачки просить суд взяти до уваги те, що відповідач має працездатний вік, задовільний стан здоров`я, не має інших дітей або непрацездатних батьків, які знаходяться на його утриманні. Тому представник позивачки просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожного з дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дати подання позову. Також, представник позивачки просить допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Русину М.Г. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Винару Л.В. На запит Олевського районного суду Житомирської області надійшла інформація із Олевської міської ради Житомирської області про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 24.10.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або за власною ініціативою суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка та її представник в судові засідання 20.11.2025 та 17.02.2026 не з`явились, в позовній заяві представник позивачки просить розглянути справу без участі позивачки та її представника, а також задоволити позовні вимоги позивачки [PERSON] . Відповідач у судові засідання на розгляд справи 20.11.2025 та 17.02.2026 також не з`явився та не повідомив про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у встановленому законодавством порядку, шляхом направлення на його адресу судових повісток, що стверджується матеріалами справи. Заяву про відкладення розгляду справи та відзив на позов відповідач до суду не надав. Заперечення стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Згідно з ч.5 ст.223 ЦПК України, суд може розглянути справу за відсутності позивача, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та оцінивши всі докази по справі, як кожен окремо так і в їх сукупності, всебічно, повно і об`єктивно, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так,ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як вбачається з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що сторони з 25 квітня 2015 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області за актовим записом № 5, що стверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 4). Від шлюбу у сторін наявні малолітні діти: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 5,6). Як вбачається із копії рішення Олевського районного суду Житомирської області за № 287/1970/23 від 07 листопада 2023 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 8-11). Згідно із копією паспорту місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до інформації, наданою Олевською міською радою Житомирської області за № 2898 від 16.10.2025 відповідач також зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Суд звертає увагу, що у позовній заяві представник позивачки стверджує, що з січня 2023 року сторони мешкають окремо, діти, за згодою сторін, мешкають разом з матір`ю, але докази, які б це підтверджували в матеріалах справи відсутні. Також, позивачкою та її представником не надано до суду належних та допустимих доказів того, що малолітні діти: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , перебувають на утриманні позивачки, та що відповідач [PERSON] ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати малолітніх дітей та не утримує їх. Слід зазначити, що позивачка та її представник до суду для дачі особистих пояснень та для з`ясування обставин справи не з`явилися, будь-яких додаткових доказів на підтвердження заявлених позовних вимог не надали. Також із клопотаннями про проведення судового засідання в режимі відеоконференції до суду не звертались. За змістом положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачкою по справі та її представником не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, також не доведено тих обставин, на які представник позивачки посилається у позовній заяві на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Також, представник позивачки у позовній заяві вказує у додатках відповідні копії документів, якими обґрунтовує заявлені позовні вимоги, але при цьому позивачка та її представник в судове засідання не з`явились та оригіналів документів, копії яких долучено до позовної заяви, суду не надали. Окрім цього, представником позивачки - адвокатом Петренко К.Д., яка здійснює представництво інтересів позивачки у даній справі, у позовній заяві зазначено клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Суд звертає увагу, що 20.11.2025 відкладалось судове засідання у справі на 17.02.2026, тому позивачка та її представник мали достатньо часу для надання оригіналів письмових доказів, проте позивачка та її представник в судове засідання для розгляду справі по суті з метою надання особистих пояснень, оригіналів доказів та для з`ясування обставин справи не з`явились. Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed