Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , у яком просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12.03.2024 Відділенням РАЦС Відземського передмістя м. Риги (Латвійська Республіка), номер запису в реєстрі № 00840L2024. Стислий виклад позовних вимог В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 12.03.2024 [PERSON] та [PERSON] Відділенням РАЦС Відземського передмістя м. Риги (Латвійська Республіка), зареєстровано шлюб, номер запису в реєстрі № 00840L2024. Спільне життя у позивача з відповідачем не склалося, у зв`язку із різними поглядами на сімейне життя. Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого Відділенням РАЦС Відземського передмістя м. Риги (Латвійська Республіка), номер запису в реєстрі № 00242D2024. За таких обставин позивач вважає, що подальше сімейне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Позивач на примирення не погоджується і вважає, що шлюб необхідно розірвати. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 08 грудня 2025 року ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі відкрито спрощене провадження. 15 грудня 2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 14 січня 2026 року, без особистої участі позивача та її представника. 12 лютого 2026 року до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 17 лютого 2026 року, без особистої участі позивача та її представника. 17 лютого 2026 року суд ухвалою перейшов до заочного розгляду справи. Сторони у судове засідання не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом дійсно встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 12 березня 2024 року, перекладеного з латиської мови українською мовою перекладачем Єрмошкіним С. М., справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., який також легалізований е-апостилем, 12.03.2024 між [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, та [PERSON] , [INFO] , громадянином України, Відділенням РАЦС Відземського передмістя м. Риги (Латвійська Республіка), зареєстровано шлюб, номер запису в реєстрі № 00840L2024. /а.с.8/ Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] ./а.с.16/ Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 08 січня 2024 року, перекладеного з латиської мови українською мовою перекладачем Єрмошкіним С. М., справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., який також легалізований е-апостилем./ а.с. 13/ Нормативне обґрунтування Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право»,законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Щодо дійсності документів Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Законом № 452/95-ВР від 22.11.95 ратифіковано Договір між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах. Згідно зі ст. 13 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, ратифікованого Законом № 452/95-ВР від 22.11.95, документи, що були на території однієї з Договірних Сторін складені або засвідчені офіційною особою (нотаріусом, офіційним перекладачем, експертом тощо) в межах компетенції та за встановленою формою і засвідчені печаткою, приймаються на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Документи, що на території однієї Договірної Сторони розглядаються як офіційні, користуються і на території другої Договірної Сторони доказовою силою офіційних документів. Відповідно до ст. 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 (Гаазька конвенція) єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Щодо права, яке підлягає застосуванню Відповідно до статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно із статтею 24 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, умови шлюбу визначаються для кожної особи, яка укладає шлюб, законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є ця особа. Крім того, повинні бути дотриманні вимоги законодавства Договірної Сторони, на території якої укладається шлюб, відносно перешкод укладення шлюбу. Форма укладення шлюбу визначається законодавством Договірної Сторони, на території якої укладається шлюб. Відповідно до ст. 26 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах у справах, про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої подружжя було в момент подачі заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Оцінка аргументів сторін, висновки суду Судом встановлено, що сторони у справі позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] є громадянами України. Шлюб укладений на території Латвійської Республіки, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 12 березня 2024 року, перекладеного з латиської мови українською мовою перекладачем Єрмошкіним С. М., справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С.. Свідоцтво про шлюб легалізовано е-апостилем. Таким чином, з урахуванням Закону України «Про міжнародне приватне право», Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, до правовідносин, що мають місце у справі, яка розглядається, підлягають застосування норми матеріального права України. Відповідно до стаття 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі викладеного, суд вважає, що можливість збереження сім`ї втрачена, подальше сумісне життя подружжя суперечило б інтересам позивача, тому його позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved