Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути із відповідача борг за договором позики. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.04.2024 між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідач отримала в користування грошові кошти в розмірі 133 197 гривень, які зобов`язалась повернути у строк до 30.06.2024. Однак грошові кошти в обумовлений строк [PERSON] не повернула, взяті на себе зобов`язання прострочила на три місяці, що є підставою для стягнення із неї на користь позивача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Посилаючись на тривале невиконання [PERSON] грошового зобов`язання, позивач просить сягнути із відповідачки на його користь 152 308,77 грн, 2 000 грн витрат за складання позовної заяви та 1 563,05 грн сплаченого судового збору. Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 10.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання. Постановленою 18.12.2025 Христинівським районним судом Черкаської області ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю, з підстав зазначених у позові. Сповіщена у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, відповідачка [PERSON] до суду не з`явилася. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідачки до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву нею не подано. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, а тому прийняте рішення про розгляд справи за відсутності відповідачки. 04.02.2026 судом, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення у справі відкладено до 13 год 00 хв 13.02.2026. Суд, заслухавши думку позивача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази з точки зору їх, належності, допустимості, достовірності, а в сукупності достатності, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] 08.04.2024 уклали договір позики у простій письмовій формі. На виконання вище зазначеного договору позики [PERSON] передав [PERSON] 133 197 гривень, а остання зобов`язалася повернути борг до 30.06.2024 Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Оскільки [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики від 08.04.2024 не виконала, грошові кошти в сумі 133 197 у строк до 30.06.2024 [PERSON] не повернула, то позовна вимога про стягнення на користь позивача суми позики підлягає до задоволення. При вирішенні юридичного спору в частині стягнення із відповідачки інфляційних втрат за період із липня 2024 року по червень 2025 року в сумі 19111,77 грн та 3% річних, що становить 3 995,91 грн, суд керується такими нормами чинного законодавства. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18. Позивач, покликаючись на норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути із позичальника [PERSON] інфляційні втрати та 3% річних. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Цим же пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX в Україні запроваджений правовий режим воєнного стану, який триває до даного часу. Оскільки інфляційні втрати та 3% річних нараховані відповідачці у період дії воєнного стану, у їх стягненні з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, слід відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказів своєчасного виконання зобов`язань перед позивачем відповідачка не надала, викладені в позовній заяві та підтверджені під час судового розгляду обставини, не спростувала, а тому суд приймає рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що судом задоволено позовні вимоги частково на суму 133 197 грн із загальних 156 304,86 грн, частка задоволених позовних вимог становить 85,21 %. Тоді з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1 310,93 грн (1 563,05 грн * 83,87%). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач просить стягнути з відповідачки на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу 2 000 гривень. На обґрунтування розміру понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн позивач долучив лише копію платіжної інструкції №656 від 25.07.2025 про перерахування [PERSON] грошових коштів в сумі 2 000 грн. При цьому, доказів укладення договору про надання правничої допомоги між [PERSON] та адвокатом, розрахунку понесених витрат та, власне, доказів надання правничої допомоги позивачу матеріали справи не містять, а тому у стягненні 2 000 грн витрат на правову допомогу суд відмовляє. На підставі наведеного,

Outcome: partial