Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

17 листопада 2025 року представник позивача ТОВ «ФК «Гелексі», адвокат Руздей Юрій Володимирович, звернувся до Шевченківського районного суду міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВАКОМПАНІЯ "ГЕЛЕКСІ" (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ГЕЛЕКСІ», надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Споживач/Відповідач) за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №42450 від 07.12.2018 року в електронній формі (надалі договір позики). ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було фінансовою установою, яке здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг. З цією метою, ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. ТОВ ФК ЕЛАЕНС (ТМ "ФОНДІ") є компанією , що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ ФК ЕЛАЕНС (ТМ "ФОНДІ") надавало ТОВ ФК Гелексі послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5000 грн. На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 23036,16 грн., з яких: 3390,5 грн. заборгованість за позикою; 19645,66 грн., заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Справу було зареєстровано 21 листопада 2025 року в автоматизованій системі документообігу (Д-3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2025 року, справу було передано на розгляд судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Леміщенко О.О. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 24 листопада 2025 року було відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. 22 грудня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позов від представника відповідача, відповідно до якого сторона відповідача заперечує проти позову в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі: 19 595,00 грн. як неправомірної вимоги, заборгованості за процентами в розмірі: 40,80 грн. нарахованих за межами строку кредитування, в іншій частині вимог на розсуд суду. Так, зі змісту договору позики №42450 від 07.12.2018 року не слідує інформації, за які саме послуги сплачується «комісійна винагорода». Однак в позові таке стягнення пояснюється послугою надання позикових коштів, тобто їх перерахування позичальнику та при цьому із задіянням Позивачем самостійно ним обраного певного посередника. Як слідує з Розрахунку заборгованості за період з 07 грудня 2018 року по 02 лютого 2019 року (враховуючи пролонгацію) за договором позики №42450 від 07.12.2018 року, укладеним з [PERSON] , що додається до позовної заяви, комісію нараховано щоденно в сумі: 55,00 грн. на день та в сумі: 150,00 грн. на день починаючи з 03.02.2019 року, що і складає в результаті 19 595,00 грн. В будь-якому разі, плата за обслуговування кредиту не являється законною і дана вимога, стверджуємо, не може бути задоволена. зазначаємо щодо незгоди в частині 40,80 грн. нарахованих за межами строку кредитування процентів (відсотків), вказуємо на наступне. Період законного нарахування та стягнення процентів, вважаємо, обмежується строком кредитування згідно з пунктом 1.1.5 Договору позики (строк повернення позики (термін платежу): 03.02.2019 р.). У свою чергу очікування кредитора на отримання плати за кредит поза межами домовленостей з відстрочення платежу/платежів не можуть вважатися легітимними. Після закінчення строку кредитування чи ініціювання процедури дострокового повернення всієї суми заборгованості право кредитора на проценти передбачені статтею 1048 ЦК України припиняється. Натомість невиконання позичальником обов`язку з повернення кредиту у терміни визначені договором є підставою для притягнення до відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Так: згідно даних Позивача, кредит було надано на строк кредитування згідно з пунктом 1.1.5 Договору позики - строк повернення позики (термін платежу): 03 лютого 2019 р. Тобто строк користування кредитом сплив 03.02.2019 року і одночасно припинилось право кредитора нараховувати проценти (відсотки) за користування кредитом. Згідно з Розрахунком станом на 03.02.2019 року нараховано процентів (відсотків) 9,86 грн., отже наявні підстави для відмови Позивачу в позові в іншій частині вимог в частині процентів (відсотків), які нараховані після 03.02.2019 року (50,66 грн. (заявляється Позивачем стягнення заборгованості по процентах (відсотках) 9,86 грн. (сума процентів (відсотків) в межах строку кредитування) = 40,80 грн.). На підставі зазначеного стверджуємо, що за даних обставин справи до стягнення з Відповідачки на користь Позивача може бути визначено не більше, ніж: 3 390,50 грн. заборгованість за позикою; 9,86 грн., заборгованість по процентах (відсотках), що разом складає: 3 400,36 грн. (три тисячі чотириста гривень 36 копійок). 23 грудня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якому представник позивача заперечував проти обставин викладених у відзиві, зазначив що усі нарахування здійснювались відповідно до умов договору та законодавства, а тому позов слід задовольнити у повному обсязі. 24 грудня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. В позовній заяві представник позивача просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. В наданих суду заявах, представник відповідача просив проводити розгляд справи без його та позивача участі, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи не здійснювався. Дослідивши повно та всебічно матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступного висновку. По-перше, суд вирішує питання щодо факту укладання договору та наявності заборгованості. В матеріалах цивільної справи міститься копія Договору позики № 42450 від 07 грудня 2018 року, який було укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] , за предметом якого надається позика на суму 5000,00 гривень строком до 05 січня 2019 року, із процентною ставкою 0,01%. Вказаний договір було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «87045612». Також згодом до цього договору було укладено Додаткову угоду № 1 від 05 січня 2019 року між тими самими сторонами, відповідно до якої суму позиву було змінено з 5000,00 гривень на 3390,50 гривень, а строк повернення позики було визначено до 03 лютого 2019 року. Згідно листа № 42450 від 01 вересня 2025 року від директора ТОВ «ФК «Елаєнс», вказане товариство здійснило платіжну операцію ініційовану ТОВ «ФК «Гелексі» по переказу грошових коштів [PERSON] в розмірі 5000,00 гривень на картковий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України , а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт)може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, згідно матеріалів цивільної справи, жодна із сторін не заперечує проти факту укладання кредитного договору, отримання грошових коштів та їх користуванням. Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що відповідач фактично визнає позовні вимоги у частині наявності заборгованості за тілом кредиту та не оспорює їх. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуюче, що визнання відповідачем частини позовних вимог не суперечить відомостям наявним в матеріалах справи, суд приймає таке визнання та вирішує задовольнити позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту № 42450 від 02 грудня 2018 року в розмірі 3390,50 гривень. По-друге, вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості за комісією за договором позики суд зазначає наступне. Згідно умов Договору позики № 42450 від 07 грудня 2018 року, в розділі «1 Предмет договору» були визначені такі умови кредитування: 1.1 За Договором Позикодавець надає Позичальнику позику (надалі за текстом іменується «позика» в усіх відмінках), а Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк; 1.1.2 плата за користування позикою у вигляді: 1.1.2.1 процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка» в усіх відмінках) складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; 1.1.2.2 комісії (надалі за текстом іменується «комісійна винагорода» в усіх відмінках) складає 1,1% (одна ціла одна десята відсотка) в день від початкового розміру позики відповідно пп. 1.1.1. Договору; 1.1.3 нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 1.1.4 нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 1.3 Якщо Позичальник повертає позику в той самий день, що і день отримання позики Позичальник сплачує на користь Позикодавця компенсацію в розмірі 100,00 грн. (сто гривень 00 копійок). В цьому випадку вимоги пп. 1.1.2. 1.1.4. не застосовуються. У розділі «3 Права та обов`язки сторін» були визначені наступні пункти щодо комісії: 3.1 Позикодавець має право: 3.1.3 у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп. 1.1.5. Договору Позикодавець має право нараховувати Позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до пп. 5.3. Договору; 3.1.4 у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп. 1.1.5. Договору Позикодавець має право нараховувати Позичальникові неустойку у вигляді пені за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до пп. 5.4. Договору; У розділі «5 Відповідальність сторін» були визначені наступні пункти щодо комісії: 5.3 У випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. Згідно розрахунку заборгованості за період з 07 грудня 2018 року по 01 серпня 2025 року за Договором позики № 42450 від 07 грудня 2018 року, [PERSON] , починаючи з 07.12.2018 року, кожного дня нараховувалась сума комісії в розмірі 55,00 гривень до 02.02.2019 року, після чого 03.02.2019 року позика стала простроченою, та почалося нарахування простроченої комісії в розмірі 150,00 гривень з дня прострочення до 02.06.2019 року. Загальна сума простроченої комісії становить 19595,00 гривень. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивач здійснив нарахування комісії за прострочення зобов`язання в порушення законодавства, зазначаючи, що за умовами договору не визначено за які саме послуги сплачується комісійна винагорода, та таке нарахування суперечить чинному законодавству. Аналізуючи матеріали справи та законодавство України, суд прийшов до наступного: Як вбачається з матеріалів справи, Договір позики № 42450 між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] було укладено 07 грудня 2018 року та пролонговано в наслідок укладання Додаткової угоди № 1 від 05 січня 2019 року. На момент укладання кредитного договору діяв Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII в редакції від 15 листопада 2016 року (далі Закон) нормами якого було закріплено у ст. 1 (на момент укладання договору), що загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (п. 4, ч. 1 ст. 1 Закону). В частині 2 статті 8 Закону зазначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Фактично законодавцем було встановлено розмежування грошових зобов`язань, які покладаються на споживача кредитних послуг після укладання договору про надання споживчого кредиту. В Законі не міститься жодних зазначень щодо відношення комісії до платежів за користування кредитом, або про використання їх як штрафні санкції за прострочення грошового зобов`язання. З умов Договору позики № 42450 вбачається, що комісія або комісійна винагорода встановлюється саме як плата за користування позикою, а у разі прострочення сплати за договором, як форму відповідальності за допущення такого прострочення (пункти 1.1.2.2 та 5.3 Договору). На думку суду, встановлені пункти договору, в наслідок яких нарахована заборгованість за комісією, суперечать нормам Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII (в редакції від 15 листопада 2016 року) в наслідок неправильного визначення форми зобов`язання за користування позикою. Фактично, при укладанні договору кредитодавцем було визначено одразу дві форми плати за користування позикою у вигляді процентів та комісії. Однак норми Закон України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII в редакції від 15 листопада 2016 року (який діяв на момент укладання договору) не передбачають у собі визначення інших форм сплати за користування споживчим кредитом окрім процентів. В законі № 1734-VIII в редакції від 15 листопада 2016 року не міститься зазначень щодо того, що саме слід враховувати як комісію, однак при аналізі ст. 8 Закону можна зробити висновок, що комісії можуть бути встановлені за отримання, обслуговування та повернення кредиту, але не як форма відповідальності за користування або прострочення зобов`язання, як це визначено в договорі. Суд також додатково акцентує увагу на те, що в Законі № 1734-VIII в редакції від 15 листопада 2016 року у статті 21 визначено, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Тобто фактично сам законодавець встановив, що у разі порушення зобов`язання повертається кредит та проценти за ним, які в Законі визначенні як проценти за користування кредитом. Враховуюче вищезазначене, суд лише частково погоджується із доводами сторони відповідача, щодо незаконності вимог позивача про стягнення заборгованості за комісією, та вважає що слід визнати пункти 1.1.2.2 та 5.3 Договору такими, що суперечать нормам законодавства які діяли на момент укладання договору, та їх слід визнати нікчемними в силу ст. 203 та 215 ЦК України. Однак суд також відмовляє стороні відповідача у застосуванні норм статті 216 ЦК України про застосування наслідків недійсного правочину, так як судом вже було встановлено що вимогам законодавства на момент укладання договору суперечать лише два пункти Договору, виключення яких ніяким чином не впливає на можливість цього договору бути укладеним або виконаним, що визначено у статті 217 ЦК України, а саме: недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. А тому на підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 19595,00 гривень не підлягають у задоволенні. По-третє, вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості за процентами суд зазначає наступне. У відзиві представник відповідача частково заперечував поти нарахування процентів за кредит в розмірі 40,80 гривень із загальної суми заборгованості за процентами в розмірі 50,66 гривень, посилаюсь на те, що позивач здійснював нарахування цих процентів вже після спливу строку погашення заборгованості. У відповіді на відзив, представник позивача ніяких обставин щодо нарахування процентів за користування кредитом не навів. Аналізуючи матеріали справи та законодавство, суд прийшов до наступного висновку. За умовами Договору позики № 42450 від 07 грудня 2018 року у пункті 1.1.5 було встановлено, що строк повернення позики було визначено 05 січня 2019 року, в подальшому Додатковою угодою № 1 від 05 січня 2019 року строк повернення позик було змінено на 03 лютого 2019 року. Тобто фактично сторони узгодили, що остаточною датою користування та повернення позики є 03 лютого 2019 року, до моменту настання якої здійснюється начислення процентів за користування позикою. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тому припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. На підставі цього право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідні висновки містять у Постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Враховуюче вищезазначене, суд приходить до висновку, що у позивача як кредитодавця було право здійснювати нарахування процентів за користування кредитним договором до моменту фактичного виконання зобов`язання у встановлений договором строк. Інших умов про врегулювання питання щодо нарахування процентів за користування простроченою позикою умови договору не містять, а тому на думку суду строк нарахування таких процентів сплив 03 лютого 2019 року. Ні підставці цього суд вирішує частково задовольнити вимоги у частини стягнення заборгованості за процентами в розмірі 9,86 гривень, які були нараховані до 03 лютого 2019 року включно. На підставі усього вищезазначеного, суд вирішує частково задовольнити позов та стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» прострочену заборгованість за Договором позики № 42450 від 07 грудня 2018 року в розмірі 3400,36 гривень. Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 137ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Представником позивача на підтвердження витрат на правнику допомогу від 09 липня 2025 року укладеного між адвокатом Рудзей Юрієм Володимировичем та ТОВ «ФК «Гелексі», акт № 42450 наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року на суму 5000,00 гривень. Враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, суд прийшов до висновку що на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» з відповідача [PERSON] підлягають стягненню наступні судові витрати: 357,63 гривні витрат по сплаті судового збору, 738,00 гривень витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial