Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Харківської територіальної громади в особі Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Левченко Ірина Василівна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно, в якій просив: - встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом із спадкодавцем, що є матір`ю позивача [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини (на день її смерті) за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , право власності на нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , що розташована на 1-му поверсі 2-х поверхового будинку та складається з 1 кімнати 1-а, житловою площею 24 кв.м, кухні площею 9,10 кв.м, загальною площею квартири 33,10 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач є сином [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 24.02.2022 року, матір позивача постійно проживала із ним за зареєстрованим місцем проживання позивача за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати позивача померла. За життя померлій належала на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , [INFO] , 03.04.2025 року позивач, як єдиний спадкоємець, звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Левченко Ірини Василівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Левченко Ірини Василівни від 03.04.2025 року № 18/02-31 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та ненадання документів, які підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою суду від 28.04.2025 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, залучено до справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Левченко Ірину Василівну. 27.08.2025 року за вх. № 37854 до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що позивачем не підтверджено факт його спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а також пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини. Представник відповідача вказує, що належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту саме спільного проживання позивача та спадкодавця разом за адресою: [ADDRESS] , позов не містить. Також наголошується, що позивач не намагався вжити необхідних заходів для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та не надано доказів про неможливість усунення перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, зазначених у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 03.04.2025 року. Ухвалою суду від 30.09.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду, викликано для допиту у судове засідання свідків: [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] . 26.11.2025 року за вх. № 53354 до суду надійшла заява позивача, згідно з якою позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, зазначає, що вимога про встановлення факту взаємопов`язана із вимогою про право цивільне, а тому у справі повинно бути як встановлено факт, так і визнане право власності. 16.02.2026 за вх. № 7181 до суду надійшла заява представника позивача в якій останній долучив актуальний технічний паспорт на вказану квартиру. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, просили здійснити розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце проведення судового розгляду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не з`явилась, правом на подання пояснень щодо позову та/або відзиву не скористалась. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності та, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08.06.1959 року. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 21.06.2024 року складено відповідний актовий запис № 457 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] , [INFO] , на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується доданою до позовної заяви копією свідоцтва про право власності на житло від 10.01.2001, реєстраційний № 1823, виданого Основ`янською дистанцією цивільних споруд Південної залізниці, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу № B-56022. Як вбачається з копії паспорту, а саме стор. 11, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У спадковому реєстрі за заявою позивача 03.04.2025 року зареєстрована спадкова справа після смерті матері позивача за № 73891365, що підтверджується копією витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі № 80703905 від 03.04.2025 року. Згідно з копією постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Левченко Ірини Василівни від 03.04.2025 року № 18/02-31 розглянуто заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, подану сином померлої [PERSON] , [INFO] , постановлено відмовити у вчиненні нотаріальної дії видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Відомості щодо наявності інших спадкоємців вказана постанова не містить, крім того позивач зазначив, що є єдиним спадкоємцем після смерті його матері [PERSON] , а відповідачем під час судового розгляду протилежне не доведене. 27.04.2014 року складено заповіт, відповідно до копії якого, що міститься в матеріалах справи [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яка народилася [INFO] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , заповісти позивачу - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з копії довідки від 27.07.2023 року № 6309-7001847273 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] мала фактичне місце проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] . Актом про встановлення факту проживання особи від 17.03.2025 року, складеним депутатом Зміївської міської ради Власенко О.В., встановлено, що за свідченнями свідків [PERSON] , [PERSON] , позивач та його матір з 24.02.2022 року проживали спільно, вели спільне господарство та спільний побут, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного як члени родини (син та мати), позивач займався лікуванням своєї хворої матері, здійснював догляд за нею, а після її смерті [INFO] займався процедурою поховання. З 24.02.2022 року по день смерті [INFO] матір позивача [PERSON] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . З виписок № 3588 за період з 09.10.2023 року по 14.10.2023 року та № 3836 за період з 02.06.2024 року по 10.06.2024 року, КНП «Зміївська центральна районна лікарня Зміївської міської ради Харківської області» вбачається, що місцем проживання хворої [PERSON] була адреса: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні 04.11.2025 року свідок [PERSON] засвідчив, що [PERSON] дійсно проживав зі своєю матір`ю постійно до її смерті за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні 04.11.2025 року свідок [PERSON] засвідчила, що матір позивача [PERSON] , з початку повномасштабної війни російської федерації проти України проживала разом із позивачем до її смерті, вели спільне господарство. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи, приходить до таких висновків. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 року в справі № 569/15147/17; від 18.11.2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02.04.2021 року в справі № 191/1808/19; від 28.04.2021 року в справі № 204/2707/19. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 3 цього Закону визначено, що місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 10.01.2019 року у справі№ 484/747/17, від 26.04.2023 року у справі № 204/1052/20. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Отже, законодавець у цьому випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження постійного проживання разом зі спадкоємцем на час її смерті позивач надав суду докази, а саме довідку від 27.07.2023 року № 6309-7001847273 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] мала фактичне місце проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] , акт про встановлення факту проживання особи від 17.03.2025 року, виписку № 3588 за період з 09.10.2023 року по 14.10.2023 року та № 3836 за період з 02.06.2024 року по 10.06.2024 року. Також показами свідків підтверджено факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем від початку повномасштабної війни російської федерації проти України. Відповідач не надав суду доказів на спростування встановлених обставин щодо постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем на час її смерті. Доводи відповідача на те, що на час смерті спадкодавця спадкодавець була зареєстрована за іншою адресою не спростовують положення частини третьої статті 1268 ЦК України. Таким чином, суд доходить до висновку що з урахуванням наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.3.1. Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу судів, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема житловий будинок, земельну ділянку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з наказом Міністерства юстиції України № 914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів» рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року № 19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. При цьому, у вказаному випадку первинна реєстрація права власності була проведена за спадкодавцем та наявний первинний правовстановлюючий документ на квартиру. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Суд встановивши, що позивач постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та як спадкоємець за заповітом і за законом у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подав, тобто є таким, що прийняв спадщину після смерті матері, вважає, що позовна вимога про встановлення факту постійного поживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягає задоволенню. 16.02.2026 до суду від представника позивача надійшли додаткові технічні документи, зокрема актуальний технічний паспорт на квартиру, виготовлений станом на 27.01.2026, згідно якого після уточнення лінійних розмірів приміщень загальна площа квартири [ADDRESS] складає 33,9 кв. м, житлова площа - 24,4 кв.м, допоміжна (кухня) - 9,5 кв.м. Беручи до уваги наведене, правові позиції з цього приводу, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» враховуючи те, що позивач фактично прийняв спадщину, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто з огляду на неможливість нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Крім того, враховуючи, що позивач на заявляє вимогу про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору та те, що з боку відповідача відсутнє порушення спадкових прав позивача, суд вважає за можливе залишити сплачений судовий збір за позивачем та з відповідача його не стягувати.

Outcome: approved