Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

10 березня 2025 року представник позивача звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі, пені, інфляційних втрат та моральної шкоди, яка 10 березня 2025 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розподілена та передана до розгляду судді Фіцай О.Л. Згідно розпорядження керівника апарату Глобинського районного суду Полтавської області Алли Бган від 01.12.2025 за № 86 призначено повторний автоматизований розподіл невирішеної судової справи №527/823/25, провадження 2/527/499/25, у зв`язку з відрядженням судді Глобинського районного суду Полтавської області Фіцай О.Л. до Солом`янського районного суду міста Києва згідно рішення Вищої ради правосуддя від 18.11.2025 №481/0/15-25, на виконання Рішення зборів суддів Глобинського районного суду Полтавської області № 6 від 25 листопада 2025 року та з метою недопущення порушення строків розгляду справи. Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 01 грудня 2025 року вказана справа передана для розгляду судді Олефір А.О. В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що 01.07.2012 між [PERSON] (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Хлібодар» (орендарем), укладено договір оренди землі без номера, зареєстрований за № 532060004003701 у відділі Держкомзему у Глобинському районі 06.07.2012. Згідно умов договору орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Пирогівської сільської ради Глобинського району, Полтавської області, площею 4,2 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 103618,04 грн, договір укладено терміном на 15 (п`ятнадцять) років, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки 3108,54 грн, обчислення здійснюється з урахуванням індексації та вноситься у строк до 25 грудня поточного року. Відповідач не здійснював позивачу виплати по орендній платі за період з 06 липня 2012 року по 2023 рік включно. Відповідач на порхання позивача виплатити орендну плату не реагував. 08.02.2024 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір дарування вищевказаної земельної ділянки, власником якої наразі являється остання. Однак відповідач не змінює договір в частині орендодавця та не укладає відповідної додаткової угоди, звернення нового власника ігнорує. На адвокатський запит відповідачем було надано відповідь (без номеру та дати), якою відповідач повідомив, що заборгованості з нарахованої орендної плати ТОВ «Агрофірма «Хлібодар» перед [PERSON] не має. При цьому повідомив, що [PERSON] може отримати орендну плату у касі товариства за 2024 рік і лише до 08.02.2024, адже право власності на земельну ділянку перейшло до іншої особи. 11.12.2024 відповідач перерахував на поточний рахунок позивача 354,73 грн. З огляду на вказане вбачається, що сплачені кошти в сумі 354,73 грн. відповідачем призначалися саме зі сплати орендної плати за 2024 рік (з 01.01.2024 по 08.02.2024). При цьому, виплату орендної плати за період з 06.07.2012 по 31.12.2023 відповідачем позивачу не проведено. Пунктом 14 договору оренди визначено, що у разі не внесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,03 % несплаченої суми за кожний день прострочення. Згідно пунктів 38-41 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок не виконання другою стороною обов`язків передбачених договором. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Заборгованість відповідача перед позивачем з орендної плати з урахуванням індексації за період 2012-2023 роки становить - 40587,87 грн. Загальна сума пені у розмірі 0,03 % несплаченої суми за кожен день прострочення становить 29040,63 грн. Загальна сума інфляційних витрат (індексу інфляції) за весь час прострочення становить 51933,84 грн. Вчинення протиправних дій відповідачем щодо невиплати орендної плати тривалий час негативно впливає на життя позивача, який відчуває себе пригнічено та змушений звертатися за захистом в суд, що для позивача також є стресовою ситуацією. Будучи ліквідатором аварії на ЧАЕС, позивач і так має багато захворювань, а стрес від порушення відповідачем його права на отримання орендної плати лише погіршує стан здоров`я. Позивач оцінює моральну шкоду на суму 20000 грн, яку позивач вважає справедливим та співмірним розміром із отриманою моральною шкодою за такий тривалий час. Посилаючись на викладене, представник позивача просила суд, розірвати договір оренди землі без номеру від 01.07.2012 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Хлібодар» щодо оренди земельної ділянки площею 4,2 га, на строк 15 років. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Хлібодар» на користь [PERSON] : 40587,87 грн - заборгованості зі сплати орендної плати за 2012-2023 роки; 29040,63 грн - пені; 51933,84 грн - інфляційних витрат; 20000 грн - моральної шкоди, витрати на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн. 28 березня 2025 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву у якому зазначив, що між ТОВ «Агрофірма «Хлібодар» та [PERSON] дійсно існували договірні відносини щодо оренди земельної ділянки площею 4,2 га, кадастровий номер: 5320680500:00:006:0046. Відповідно до умов договору ТОВ «Агрофірма «Хлібодар» нараховувала [PERSON] орендну плату в сумі 3108,54 грн та після утримання податків сплачувало на руки 2502,37 грн. За повних 11 років (2013-2023) сплачено ПДФО та військовий збір у сумі 15524,29 грн, тобто зі значно більше сплаченої орендної плати (в середньому 13000,00 грн). Окрім того, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду. З 08.02.2024 [PERSON] не являється власником земельної ділянки, оскільки подарував її [PERSON] , а документи, які б свідчили про його право звернення до суду у даному позові та додатках відсутні. Станом на дату звернення до суду, будь-яких боргових зобов`язань ТОВ «АФ «Хлібодар» перед [PERSON] не має. Також немає підстав для розірвання договору оренди у зв`язку з ігноруванням відповідача укласти додаткову угоду про зміну власника земельної ділянки, оскільки жодного доказу про те, що така вимога була з боку нового власника до позову не надано. При обчисленні пені потрібно врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22, оскільки у разі використання в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення» за відсутності застережень про період чи строк, за який нараховується пеня, таке нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 2 ст. 232 ГПК України, тому пеня як і індекс інфляції застосовано не вірно. Вимога сплатити індексації орендної плати є неправомірним, адже п. 13 договору чітко визначено про перегляд орендної плати у разі зміни коефіцієнтів індексації, що вимагає двостороннє укладення додаткової угоди до договору оренди, як істотної умови, ініціативи щодо якої з боку позивача ніколи не було. Не підлягає задоволенню і сума завданої моральної шкоди, оскільки будь-яких доказів про спричинення моральної шкоди позивачем не надано. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив суд, відмовити позивачу у задоволенні позову. До відзиву до позовної заяви представником відповідача долучено заяву про застосування строків позовної давності та клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. 09.07.2025 представник позивача подала до суду відповідь на відзив у якому зазначила, що до відзиву представником позивача не додано жодного розрахунково-платіжного документу, що підтверджує отримання [PERSON] від ТОВ «Агрофірми «Хлібодар» сум орендної плати згідно договору оренди. Довідка 1 ДФ не є доказом отримання орендної плати. Умови договору не передбачають зменшення суми орендної плати на суму утриманих податків. Клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник надіслала до суду заяву в якій просила проводити судове засідання призначене на 14.01.2026 без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 09:30 год 17 лютого 2026 року. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. 01 липня 2012 року між орендодавцем [PERSON] , та орендарем ТОВ АФ «Хлібодар» укладено договір оренди землі б/н (далі по тексту - Договір оренди) (а.с.12-15). 06 липня 2012 року Договір оренди було зареєстровано у відділі Держгеокадастру у Глобинському районі за № 532060004003701. Відповідно до п. 1 Договору оренди орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Пирогівської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Відповідно до п.2 Договору оренди, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,2 га, згідно державного акта ЯМ № 128775. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що дійсно між позивачем та відповідачем існували договірні відносини щодо оренди земельної ділянки площею 4,2 га, кадастровий номер: 5320680500:00:006:0046. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини саме з приводу оренди земельної ділянки з кадастровим номером: 5320680500:00:006:0046. 08 лютого 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування земельної ділянки площею 4,2030 га, кадастровий номер: 5320680500:00:006:0046, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Люба Ж.М., зареєстровано в реєстрі за № 166 (а.с.17-18). У справі яка розглядається судом, виникли правовідносини пов`язані з орендою землі, які регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», Цивільним кодексом України, а також договором оренди землі. Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача 40587,87 грн - заборгованості зі сплати орендної плати за 2012-2023 роки, суд зазначає наступне. Згідно ст. 409 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Як зазначено в статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно до п. 9 Договору оренди, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: в грошовій формі у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки 3108,54 грн. Згідно п. 5 Договору оренди, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 103618,04 грн. Орендна плата вноситься до 25 грудня поточного року (п.11). Згідно п. 10 Договору оренди обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації. Розмір орендної плати переглядається один раз на рік зокрема у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що вимога сплатити індексацію орендної плати є неправомірним, адже п. 13 договору чітко визначено про перегляд орендної плати у разі зміни коефіцієнтів індексації, що вимагає двостороннє укладення додаткової угоди до договору оренди. Надаючи оцінку твердженням представника відповідача, суд зазначає таке. Положення договору, у якому зазначено розмір нормативно-грошової оцінки (та відповідно й розмір орендної плати, розрахованої на підставі цієї оцінки), має довідковий характер і містить лише інформацію, якою була нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент укладення договору. Цей пункт договору не впливає на подальші зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки, які відбуваються у порядку, встановленому ЗУ «Про оцінку земель», Податкового кодексу України та рішень органів місцевого самоврядування. Тому внесення змін до договору в частині розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки не спричиняє виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків сторін за договором. У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 922/1658/19 зазначено, що нарахування орендної плати за спірний період із застосуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель є безпідставним, оскільки між сторонами не укладено додаткову угоду до договору оренди щодо перерахунку орендної плати з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки землі. Поряд з цим у вказаній постанові Верховний Суд акцентував, що індексація нормативної грошової оцінки не є тотожною індексації орендної плати і обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (абзац 3 статті 21 Закону України «Про оренду землі»). Таким чином, суд дійшов висновку, що розмір орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції, оскільки інше не передбачено договором оренди. Позивачем не надано суду технічну документацію про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, яка є предметом договору за 2013-2023 роки. За таких обставин, при визначенні розміру орендної плати за період з 2013 по 2023 роки, суд виходить з відомого розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2012 рік, зазначеної у договорі, а саме 103618,04 грн. Згідно умов Договору оренди розмір орендної плати становить 3108,54 грн за кожен рік (3% від нормативно грошової оцінки). Розмір орендної плати за 2012-2023 роки за підрахунками суду: 2012 рік (сума орендної плати за 179 днів) - 1520,29 грн; з урахуванням індексів інфляції: 2013 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 100,5 (індекс споживчих цін за 2013 рік) = 3124,08 грн; 2014 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 124,9 (індекс споживчих цін за 2014 рік) = 3882,56 грн; 2015 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 143,3 (індекс споживчих цін за 2015 рік) = 4454,53 грн; 2016 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 112,4 (індекс споживчих цін за 2016 рік) = 3493,99 грн; 2017 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 113,7 (індекс споживчих цін за 2017 рік) = 3554,40 грн; 2018 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 109,8 (індекс споживчих цін за 2018 рік) = 3413,17 грн; 2019 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 104,1 (індекс споживчих цін за 2019 рік) = 3253,99 грн; 2020 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 105,0 (індекс споживчих цін за 2020 рік) = 3263,73 грн; 2021 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 110,0 (індекс споживчих цін за 2021 рік) = 3419,39 грн; 2022 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 126,6 (індекс споживчих цін за 2022 рік) = 3935,41 грн; 2023 рік: 3108,54 грн (розмір орендної плати) х 105,1 (індекс споживчих цін за 2023 рік) = 3267,07 грн. Таким чином, за період заявлений позивачем, а саме з 2017 по 2023 рік сукупний розмір орендної плати, який підлягав сплаті ТОВ АФ «Хлібодар» на користь [PERSON] становить 40582,61 грн. Представник позивача позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не сплачував позивачу орендну плату за 2012-2023 роки, тому саме відповідач повинен спростувати належними та допустимими доказами його твердження про несплату орендної плати в обумовлений в договорі термін до 25 грудня наступного року. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми доходів, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, виплачених ТОВ АФ «Хлібодар», податковий номер 31389220, за період з січня 2012 по грудень 2024, наданої на виконання ухвали суду Головним управлінням ДПС У Полтавській області (далі по тексту - Інформація), громадянину [PERSON] , рнокпп: [NUMBER] , за ознакою 106 (Надання земельної частки (паю) в лізінг, оренду або суборенду), зокрема в графі № 10 «сума доходу, грн. виплаченого» наявні відомості про виплати [PERSON] наступних доходів: за 4 квартал 2012 в розмірі 3108,51 грн; за 1 квартал 2013 в розмірі 250,59 грн; за 2 квартал 2013 в розмірі 35,29 грн; за 3 квартал 2013 в розмірі 4655,29 грн; за 1 квартал 2014 в розмірі 482,35 грн; за 1 квартал 2015 в розмірі 4458,83 грн; за 4 квартал 2015 в розмірі 8383,23 грн за 4 квартал 2016 в розмірі 0,00 грн; за 1 квартал 2017- в розмірі 14976,30 грн; за 4 квартал 2017 в розмірі 0,00 грн; за 4 квартал 2019 в розмірі 0,00 грн; за 4 квартал 2020 в розмірі 0,00 грн; грудень 2021 - в розмірі 0,00 грн; грудень 2022 - в розмірі 0,00 грн; грудень 2023 - в розмірі 0,00 грн; грудень 2024 в розмірі 461,00 грн (а.с. 110-112). За таких обставин, судом встановлено, що ТОВ АФ «Хлібодар» виплатило [PERSON] в рахунок орендної плати: у 2012 році 3108,51 грн; у 2013 році 4941,17 грн, у 2014 році 482,35 грн, у 2015 році 12842,06 грн, у 2017 році - 14976,30 грн. Отже, в загальному розмірі ТОВ АФ «Хлібодар» виплатило на користь [PERSON] за період часу з 4 квартала 2012 року по 1 квартал 2017 року орендну плату в сумі 36350,39 грн. До тверджень представника позивача у відзиві на позовну заяву стосовно того, що звіт 1-ДФ не є доказом отримання орендної плати, суд відноситься критично, оскільки з Інформації вбачається, що вона не є звітом 1-ДФ, а у ній податковим органом викладено, зокрема відомості стосовно виплати [PERSON] , рнокпп: [NUMBER] орендної плати. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що Інформація є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, а саме докази виплати ТОВ АФ «Хлібодар» орендної плати [PERSON] . Так, судом встановлено, що орендну плату у 2016, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 -ТОВ АФ «Хлібодар» [PERSON] не виплачувало, разом з тим, у попередніх роках відповідач на користь позивача сплачував орендну плату у більшому розмірі. Відповідно до ст. 531 Цивільного кодексу України, боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що зобов`язання по виплаті орендної плати за 2012-2021 роки ТОВ АФ «Хлібодар» перед [PERSON] є виконаними достроково в повному обсязі. Загальний розмір не сплаченої орендної плати ТОВ АФ «Хлібодар» на користь [PERSON] становить 4232,22 грн (40582,61грн - 36350,39 грн). Враховуючи те, що розмір орендної плати за 2023 рік становить - 3267,07 грн, суд дійшов висновку, що відповідачем орендна плата не сплачена за 2023 рік в повному обсязі в сумі 3267,07 грн, та 965,15 грн частина не сплаченої орендної плати за 2022 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд констатує, що долучені представником відповідача Довідки №№ 8, 9 від 28 березня 2025 року (а.с.36-37) не містять інформацію про виплачену орендну плату позивачу та містять лише інформацію про сплачені ТОВ «Агрофірма «Хлібодар» податку та військового обліку, а отже є неналежним доказом, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. Приймаючи до уваги те, що представником відповідача не надано суду доказів, які підтверджують сплату ТОВ АФ «Хлібодар» на користь [PERSON] орендної плати за користування земельною ділянкою за 2022 рік на суму 965,15 та за 2023 рік на суму 3267,07 грн, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими, разом з тим підлягають задоволенню частково в розмірі та за періоди, визначені за підрахунками суду, а саме в сумі 4232,22 грн. Вирішення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності. При вирішенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню не сплачена орендна плата за 2023 рік в повному обсязі в сумі 3267,07 грн та не сплачена частина орендної плати за 2022 рік в сумі 965,15 грн. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень. З 17 березня 2022 року до 03 вересня 2025 року - перебіг позовної давності, зупинявся на строк дії воєнного стану в Україні на підставі п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Приймаючи до уваги те, що позивач звернувся з позовом до суду 10 березня 2025 року, а також те, що перебіг строку позовної давності був зупинений, суд дійшов висновку, що строк позовної давності про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті орендної плати за частину 2022 року та за 2023 рік не сплив, тому заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає. Вирішуючи позовну вимогу в частині розірвання договору оренди, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Хлібодар», суд зазначає наступне. Як вбачається з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди може бути достроково розірваний на вимогу однієї зі сторін договору за рішенням суду в порядку встановленому законом. Згідно із пунктом «д» ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України,підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Як зазначено в ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду зокрема в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. 24 і 25 цього закону та умовами договору. Згідно абз. 7 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року (справа № 918/391/23, провадження № 12-19гс24) сформулювала висновок, що «Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби. У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто коли орендар допустив недоплату орендної плати й таке порушення умов договору є істотним, тоді застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України. Тобто якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України. У випадку неістотної недоплати орендної плати (чи встановлення неістотності такого порушення судом) ефективним та пропорційним буде такий спосіб захисту, як стягнення заборгованості з орендної плати». Судом під час розгляду вказаної справи встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання перед [PERSON] зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за 2022 рік частково на суму 965,15 та за 2023 рік в повному обсязі на суму 3267,07 грн, отже відсутня систематичність несплати орендної плати (два та більше випадки) повної несплати орендної плати, тому відсутня підстава для розірвання договору оренди на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України. Окрім того, суд констатує, що недоплата орендної плати за 2022 рік та не сплата за 2023 рік не є істотним порушенням умов договору, так як тривалий час відповідач сплачував орендну плату у більшому розмірі та достроково, тому відсутня підстава для розірвання договору оренди на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Також, судом встановлено, що 08 лютого 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування земельної ділянки площею 4,2030 га, кадастровий номер: 5320680500:00:006:0046. Відповідно до ч. 148-1 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні ТОВ «Агрофірма «Хлібодар», отже з моменту переходу права власності на земельну ділянку до [PERSON] , до неї ж перейшли права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки [PERSON] за договором оренди укладеним з ТОВ «Агрофірма «Хлібодар» 01 липня 2012 року, тому [PERSON] втратив статус орендодавця за вказаним договором оренди, а статус орендодавця з 08 лютого 2024 року за договором набула [PERSON] . Приймаючи до уваги те, що правом пред`явлення вимоги про розірвання договору оренди наділена лише сторона договору, а [PERSON] втратив статус сторони договору за договором оренди, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині розірвання договору оренди, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Хлібодар» до задоволенні не підлягає. Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача 29040,63 грн пені, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. Пунктом 14 Договору оренди визначено, що у разі не внесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,03 % несплаченої суми за кожний день прострочення. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказав, що при обчисленні пені потрібно врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22, оскільки у разі використання в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення» за відсутності застережень про період чи строк, за який нараховується пеня, таке нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 2 ст. 232 ГПК України. Вирішуючи питання застосування правового висновку викладеного у вказаній постанові при вирішенні даної справи, суд зазначає таке. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 викладено правовий висновок: «Щодо можливості вважати формулювання в господарському договорі "за кожний день прострочення" установленням іншого, ніж визначено частиною шостою статті232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій. Застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує її механізм визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором». Зі змісту вказаної постанови вбачається, що Верховний Суд сформулював вказаний висновок за наслідком аналізу положень частини шостої статті 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Разом з тим, аналізуючи положення Цивільного кодексу України, суд констатує, що ними не встановлено граничного терміну нарахування неустойки, зокрема пені за прострочення виконання зобов`язання. За таких обставин, суд дійшов висновку, що висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 не підлягають застосуванню під час вирішення судом даного спору, оскільки правовідносини, які викладені у ній не є релевантними правовідносинам, які розглядаються у даній справі. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі встановленому Договором оренди. Судом встановлено, що не сплачена відповідачем на користь позивача орендна плата за 2022 рік становить 965,15 грн та за 2023 рік - 3267,07 грн. Також, суд враховує, що орендна плата згідно умов Договору оренди має бути сплачена до 25 грудня поточного року, а позивачем заявлено вимогу про стягнення пені до 08 березня 2025 року. Так, за підрахунками суду, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 2022 рік становить: 965,15 грн (не сплачена орендна плата за 2022 рік)х0,03%=0,29 грн (пеня за 1 день); 0,29 грн х 804 дні (кількість днів прострочення за період з 26.12.2022 по 08.03.2025) =233,52 грн. За підрахунками суду, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 2023 рік становить: 3267,07 грн (не сплачена орендна плата за 2023 рік)х0,03%=0,98 грн (пеня за 1 день); 0,98 грн х 439 днів (кількість днів прострочення за період з 26.12.2023 по 08.03.2025) =430,22 грн. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за несвоєчасно виконання грошового зобов`язання зі сплати орендної плати за 2022 2023 роки станом на 08.03.2025 в сумі 663,74 грн, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача 51933,84 грн - інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Позивачем заявлено до стягнення борг з урахуванням встановленого індексу інфляції до 08 березня 2025 року. Розмір інфляційних втрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 2022 рік суд проводить з урахуванням суми боргу - 965,15 грн та сукупного індексу інфляції за період з 26.12.2022 по 08.03.2025, який становить 120,038 %. Отже, інфляційні втрати за 2022 рік становлять 193,40 грн. Розмір інфляційних втрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 2023 рік суд проводить з урахуванням суми боргу - 3267,07 грн та сукупного індексу інфляції за період з 26.12.2023 по 08.03.2025, який становить 114,231 %. Отже, інфляційні втрати за 2023 рік становлять 464,92 грн. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за невиконання зобов`язання зі сплатити орендної плати за 2022 2023 роки станом на 08 березня 2025 року в сумі 658,32 грн, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 3ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Представник позивача обґрунтовуючи розмір моральної шкоди зазначила, що вчинення протиправних дій відповідачем щодо невиплати орендної плати тривалий час негативно впливає на життя позивача, який відчуває себе пригнічено та змушений звертатися за захистом в суд, що для позивача також є стресовою ситуацією. Будучи ліквідатором аварії на ЧАЕС, позивач і так має багато захворювань, а стрес від порушення відповідачем його права на отримання орендної плати лише погіршує стан здоров`я. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Разом з тим, представник позивача пославшись на заподіяння позивачу моральної шкоди, не подав суду доказів на підтвердження його глибини фізичних та душевних страждань або погіршення його здібностей, з огляду на той факт, що в ході судового розгляду було спростовано факт невиплати орендної плати тривалий час. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки представником позивача не доведено наявність моральної шкоди, то позов в цій частині до задоволення не підлягає. Вирішення питання судових витрат. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було заявлено позовні вимоги: 1 ) про розірвання договору оренди немайнова вимога (ставка судового збору -1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб); 2) стягнення орендної плати, пені, інфляційних втрат майнова вимога (ставка судового збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб); 3) стягнення моральної шкоди - ставка судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб в Україні з 1 січня 2025 року було встановлено на рівні 3028 грн на місяць. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про розірвання договору оренди та про стягнення моральної шкоди, тому з відповідача не підлягають стягненню на користь держави судовий збір в цій частині. Позивачем було заявлено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати, пені, інфляційних втрат на суму 121562,34 грн, позивач повинен був сплатити судовий збір за вказану позовну вимогу в розмірі 1215,62 грн, разом з тим, позивача було звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду. Судом вказану позовну вимогу задоволено частково на суму 5554,99 грн, отже позов в цій частині задоволено на 4,57 %. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 55,55 грн, що складає 4,57% від 1215,62 грн. Представник позивача у позовній заяві заявив про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн. Як зазначено в ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, адвокат Глушко З.В. надавала правничу допомогу позивачу на підставі Договору про надання правничої допомоги від 03.03.2025, відповідно до Розрахунку суми гонорару від 03.03.2025 та Акта виконаних робіт від 03.03.2025, вартість послуг становить 12000,00 грн. Згідно квитанції № 250308-1 від 08.03.2025 Д`яченком О.В. сплачено на користь адвоката Глушко З.В. гонорар в сумі 12000,00 грн (а.с.19-21). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача подано суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з огляду на їх неспівмірність. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зроблено висновки про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, суд враховує, що при підготовці позовної заяви до суду про стягнення заборгованості за договором оренди відсутня необхідність у вивченні та опрацюванні великої за обсягом законодавчої бази, що регулює спірні відносини, оскільки існує усталена судова практика. Представником позивача складено позовну заяву, розрахунок заборгованості та відповідь на відзив, представник позивача приймала особисту участь лише в підготовчому судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн є занадто завищеним, виходячи з критерію розумності та враховуючи конкретні обставини справи, тому суд дійшов висновку, що загальна вартість виконаних представником робіт (наданих послуг), які є реальними та необхідними становить 8000,00 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки позов задоволено частково, витрати, які поніс позивач на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог на суму 365,60 грн, що складає 4,57 % від 8000,00 грн. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив суд, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, до якого долучив попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 10.02.2026 представник відповідача подав до суду клопотання у якому зазначив, що у разі задоволення або часткового задоволення позову, ним впродовж 5 днів після ухвалення рішення буде подана заява про розподіл витрат. Враховуючи заяву представника відповідача, а також те, що станом на дату ухвалення судового рішення ним не подано доказів понесених витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд не вирішує в рішенні по суті спору питання стягнення таких витрат.

Outcome: partial