Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на транспортний засіб. Позов мотивовано тим, що у грудні 1994 року його дідом по батьківській лінії [PERSON] було замовлено в акціонерної компанії «Туламашзавод» (м. Тула російської федерації) мотоцикл трьох колісний моделі ТМЗ 5.971. 03 липня 1995 року було виготовлено мотоцикл та ввезено на територію України, однак на цей час його дід помер [INFO] . Оскільки потенційний покупець та відповідно власник мотоцикла помер, транспортний засіб після доставлення в Україну отримала його дружина [PERSON] , яка через вади свого здоров`я (мала І групу інвалідності) не змогла його використовувати, а також не здійснила державну реєстрацію транспортного засобу. [INFO] [PERSON] померла. Таким чином мотоцикл моделі ТМЗ 5.971 офіційно власника так і не отримав, а після смерті баби та діда вказаний транспортний засіб ніким не використовувався, який з кінця 2008 року перебуває у користуванні в позивача. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів дані про реєстрацію вказаного вище мотоцикла в ЄДР ТЗ відсутні. Посилаючись на добросовісність, відкритість та безперервність користування транспортним засобом ТМЗ 5.971, позивач просить визнати за ним право власності на мотоцикл трьохколісний моделі ТМЗ 5.971, 03 липня 1995 року випуску, державний номерний знак відсутній, двигун № [NUMBER] , рама № [NUMBER] , за набувальною давністю. Ухвалою судді від 04 грудня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 27); ухвалою суду від 24 грудня 2025 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головний сервісний центр МВС (а.с. 74-76); ухвалою суду від 21 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 117). Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Відзиву на позов від відповідача не надійшло. Згідно письмових пояснень третьої особи- Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) останнє зазначило, що станом на 22.12.2025 року в ЄДК ТЗ відомості про транспортний засіб ТМЗ-5.971, 03.07.1995 року випуску, двигун № [NUMBER] , рама № В-21259, відсутні. Територіальні сервісні центри МВС здійснюють реєстрацію транспортних засобів, а не права власності на них. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі-Порядок № 1388). Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) не є юридичною особою, так як безпосередньо підпорядковується ГСЦ МВС, а тому не має процесуальної правоздатності та процесуальної дієздатності і не може бути стороною у справі № 733/2432/25. Юридичною особою є ГСЦ МВС (а.с. 40-42). Згідно письмових пояснень третьої особи- Головного сервісного центру МВС останнє зазначило, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено-числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням і видачею реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді. Пунктом 7 Порядку № 1388 визначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (крім суб`єктів господарювання, що придбали транспортний засіб, який перебував на державній реєстрації, для його подальшого продажу) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (держання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Зауважує, що на момент виникнення спірних правовідносин у позивача вказана норма була у такій редакції: «Власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи або їх представники зобов`язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Термін реєстрації може бути продовжено у разі неможливості власника транспортного засобу (хвороба, відрядження, інші поважні причини) вчасно її здійснити. Експлуатація транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, а також без номерного знаку «Транзит» забороняється». Відповідно до пункту 8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), також внесення в установленому порядку платежів за державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, крім випадків визначених законодавством. Пунктом 10 Порядку № 1388 визначено, що перша державна реєстрація транспортних засобів в Україні проводиться за умови відповідності конструкції і технічного стану певної марки (моделі) транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, обов`язковим вимогам правил та нормативів, що підтверджується сертифікатом відповідності, виданим згідно з порядком затвердження інструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання, або відомостями реєстру сертифікатів затвердження типу і виданих виробниками сертифікатів відповідності колісних транспортних засобів та обладнання. Таким чином реєстрація транспортного засобу можлива за умови дотримання наведених вище норм. Оскільки згідно відомостей з ЄДР ТЗ відсутня інформація про державну реєстрацію мотоцикла моделі ТМЗ-5.971, тому такий транспортний засіб підлягає державній реєстрації (а.с. 84-87). У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Представник відповідача Ічнянської міської ради у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представники третіх осіб - Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) та Головного сервісного центру МВС у судове засідання не з`явивлися, які письмово у своїх поясненнях просили розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 15), який доводився позивачу дідом по лінії батька (а.с. 12, 13). У грудні 1994 року [PERSON] замовив в акціонерної компанії «Туламашзавод» (м. Тула російської федерації) мотоцикл трьохколісний моделі ТМЗ-5.971. Із повідомлення № 6 від 22 квітня 1994 року АК «Туламашзавод» вбачається, що вказаним виробником виготовлений мотоцикл трьохколісний підвищеної прохідності моделі ТМЗ-5.971, мотоцикл № 002378, двигун № [NUMBER] , рама № [NUMBER] , рама модуля № 05111. Дата випуску вказаного мотоцикла 03 липня 1995 року (а.с. 18). [INFO] померла баба позивача по лінії батька [PERSON] (а.с. 12, 13), яка була дружиною [PERSON] (а.с. 14). Згідно відомостей ТСЦ МВС № 7442 від 07.02.2025 року, дані про транспортний засіб ТМЗ-5.971, 03 липня 1995 року випуску (двигун № [NUMBER] , рама № В-21259) в ЄДР ТЗ відсутні (а.с. 20). Позивач 25.09.2025 року звернуся до ТСЦ МВС № 7442 із заявою, в якій просив здійснити державну реєстрацію транспортного засобу: мотоцикла ТМЗ-5.971, 03 липня 1995 року випуску, двигун № [NUMBER] , рама № [NUMBER] (а.с. 21). У відповідь на заяву позивача ТСЦ МВС № 7442 відмовило останньому у проведення державної реєстрації вказаного транспортного засобу у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують правомірність його придбання, так як надані ним документи («Свидетельство о приемке») не є таким документом (а.с. 22). Відповідно до звіту № 012/09/025 про оцінку мотоцикла трьохколісного ТМЗ-5.971, проведеного ТОВ «Бюро оцінки та технічної інвентаризації ПРА ВЕКС» 18.09.2025 року, ринкова вартість вказаного транспортного засобу станом на дату оцінки становить 11 152 грн (а.с. 23-24). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив судам, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісне заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід розуміти так, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування у цій справі), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Як убачається з матеріалів та встановлено безпосередньо у судовому засіданні, мотоцикл моделі ТМЗ-5.971 перебуває у користуванні позивача з 2008 року, який у 1994 році було замовлено його дідом по лінії батька [PERSON] в акціонерній компанії «Туламашзавод» (м. Тула російської федерації), однак, у зв`язку зі смертю останнього [INFO] , вказаний мотоцикл не було зареєстровано, протягом встановленого законодавством строку після його придбання. Відповідно до пункту 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (Далі-Порядок), власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (крім суб`єктів господарювання, що придбали транспортний засіб, який перебував на державній реєстрації, для його подальшого продажу) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (держання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів Відповідно до пункту 8 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника; документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визначаються власники транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин, акт про проведений електронний аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем та ін; державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), також внесення в установленому порядку платежів за державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків, крім випадків визначених законодавством. Так, у період з 2008 року по день подачі позову до суду позивач фактично не користувався транспортним засобом ТМЗ-5.971, який не був зареєстрований в органах МВС в установленому нормативним документом порядку, не проходив обов`язковий технічний огляд, як то передбачено ст. 35 Закону України «Про дорожній рух», за державну реєстрацію якого не були сплачені податки та збори, а тому на момент отримання майна у фактичне його користування позивач не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на вказане майно з урахуванням вказаних обставин, що виключає добросовісність володіння позивачем мотоциклом моделі ТМЗ-5.971, при цьому відсутність правовстановлюючих документів на рухоме майно виключає факт відкритого й очевидного ним володіння. Згідно ст. 12 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК). Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності суд вважає, що позивачем не доведено наявність обставин, визначених статтею 344 ЦК України, які б давали підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на транспортний засіб. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed