Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

1. Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] (далі позивачка), діючи через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Семенівської державної нотаріальної контори, яку в подальшому було замінено належним відповідачем [PERSON] (далі відповідач) про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] 22 грудня 2023 року, посвідченого старостою сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області Волкогоном О.М. за яким Семенівською державною нотаріальною конторою Чернігівської області заведено спадкову справу №256/2024. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її двоюрідний брат [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок в [ADDRESS] . Позивачка звернулася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини двоюрідного брата, проте нотаріус їй повідомив, що відносно майна померлого заведено спадкову справу №256/2024 на підставі заповіту, посвідченого старостою Волкогоном 23 грудня 2023 року. Позивачка зазначає, що їй відомо, що даний заповіт складено на користь старости с. Орлівка. При цьому позивачка вказує, що за життя померлий неодноразово повідомляв їй, що все своє майно він заповість їй. Перед смертю [PERSON] постійно хворів, був кволим та скаржився на погане самопочуття. Також зазначається, що стороння особа, незадовго до смерті [PERSON] постійно намагалася налагодити з ним приятельські стосунки, що сприяло б прийняттю рішення про складення заповіту на його користь. Відповідно, посилаючись на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало волі останнього, позивачка просить визнати вказаний заповіт недійсним. Представником Семенівської державної нотаріальної контори було подано відзив на позов згідно якого дана нотаріальна контора не є належним відповідачем у справі, у зв`язку з чим, згідно доводів, якім містяться у відзиві, у разі нездійснення заміни нотаріальної контори належним відповідачем її представник просить у задоволенні позову відмовити повністю. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю, вказала, що померлий [PERSON] був її двоюрідним братом, та двоюрідним братом відповідача. Після його смерті вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини де й дізналася, про існування заповіту на користь іншої особи. За життя [PERSON] заповіту не писав, вона останні вісім місяців його життя підтримувала з ним спілкування, відвідувала його та допомагала йому. [PERSON] пропонував їй скласти заповіт на її користь, при цьому про складення заповіту на користь відповідача нічого не розповідав. Сам відповідач лише орендував земельні паї померлого. Після смерті [PERSON] відповідач ще до спливу шестимісячного строку прийняття спадщини почав користуватися майном померлого. Представник позивачки у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю, вказав, що позивачка після смерті свого двоюрідного брата [PERSON] звернулася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини останнього, де дізналася про наявність складеного за життя заповіту на користь іншої особи, посвідченого старостою [PERSON] . Після того у неї виникли сумніви в справжності підпису на заповіті, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом. Посилаючись на встановлений під час судового розгляду висновком експерта факт, що підпис у заповіті [PERSON] виконаний не ним, а іншою особою, представник просив визнати даний заповіт недійсним. Відповідач у судовому засіданні висловився проти задоволення позову, вказавши, що померлий [PERSON] був його двоюрідним братом і за життя склав заповіт, яким заповів йому все своє майно. Представник відповідача у судовому засіданні висловився проти задоволення позову, вказав, що висновок експерта, яким встановлено, що підпис у заповіті [PERSON] виконано іншою особою, є неналежним доказом, оскільки для проведення даної експертизи використовувалися зразки підписів та рукописного тексту [PERSON] , виконаних ним за багато років до дня складення заповіту, зокрема у посвідченні тракториста підпис виконано п`ятдесят років тому, а у пенсійній справі в 2008 років Сам підпис за життя [PERSON] міг змінюватися, зокрема й через погане самопочуття останнього, заповіт він вважає дійсним. Також вказав, що позивачкою і її представником обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не вказано з яких причин заповіт має бути визнаний недійсним. Представник вказав, що недійсні правочини можуть бути як нікчемними, так і оспорюваними. Якщо заповіт не підписаний заповідачем, та такий заповіт є нікчемним, оскільки не дотримано його форми і він не містить підпису особи, від імені якої складений, тому такий заповіт не може бути визнаний недійсним. Заяви та клопотання учасників справи Представником позивачки заявлялися клопотання про участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції, які судом було задоволено. Представником відповідача заявлялося клопотання про участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції, яке судом було задоволено. Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 18 березня 2025 року відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати її розгляду у порядку загального позовного провадження, визначено дату проведення підготовчого судового засідання, а також визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалами суду від 14 та 24 квітня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 15 квітня 2015 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 07 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки про заміну первісного відповідача Семенівської державної нотаріальної контори Чернігівської області належним відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 16 червня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 20 червня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим, на час її проведення зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року відновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта. Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів та зупинено провадження у справі до закінчення проведення призначеної експертизи. Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи Заслухавши вступне слово позивачки, її представника, відповідача та його представника, допитавши свідка і дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, [INFO] в с. Орлівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області помер [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] був двоюрідним братом позивачки та відповідача, що визнано сторонами у справі в судовому засіданні. За життя [PERSON] набув право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: 7423687800:07:000:0684 площею 3,3734 га, 7423687800:07:000:0088 площею 3,2602 га та 7423687800:01:000:0711 площею 1,9303 га (а.с. 49-52). 15 листопада 2024 року позивачка подала до Семенівської державної нотаріальної контори Чернігівської області заяву про прийняття спадщини [PERSON] за законом (а.с. 12). 22 січня 2025 року відповідач подав до Семенівської державної нотаріальної контори Чернігівської області заяву про прийняття спадщини [PERSON] за заповітом (а.с. 13), додавши заповіт, складений в с. Троїцьке Новгород-Сіверського району Чернігівської області 22 грудня 2023 року (а.с. 54). Згідно вказаного заповіту, складеного 22 грудня 2023 року, посвідченого старостою сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області Волкогоном О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №43, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження про те, що все своє майно, де б воно не було і чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 54). Даний заповіт містить підпис від імені [PERSON] та рукописний текст, виконаний від імені [PERSON] , наступного змісту: «Мною [PERSON] текст заповіту прочитаний в голос і власноручно підписано». 04 березня 2025 року відповідач подав до Семенівської державної нотаріальної контори Чернігівської області заяву про видачу в рамках спадкової справи №256/2024 свідоцтв про право на спадщину [PERSON] за заповітом, на земельні ділянки кадастровими номерами: 7423687800:07:000:0684 площею 3,3734 га, 7423687800:07:000:0088 площею 3,2602 га та 7423687800:01:000:0711 площею 1,9303 га (а.с. 53), і у подальшому отримав свідоцтва про прав на спадщину [PERSON] за заповітом (а.с. 57, 59, 61). При цьому, 28 лютого 2025 року позивачці Семенівською державною нотаріальною конторою було надіслано повідомлення про те, що до майна [PERSON] заведено спадкову справу №256/2024 відповідно до заповіту, посвідченого старостою сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області [PERSON] , складеного на користь іншої особи, заведено спадкову справу і після спливу шестимісячного строку їй у видачі свідоцтва про право на спадщину буде відмовлено у зв`язку з наявність вказаного заповіту (а.с. 12). Допитаний у судому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що він обіймає посаду старости сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області. У грудні 2023 року ним було складено заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , тобто відповідача, які разом приїхали до нього. необхідність посвідчення заповіту саме ним була зумовлена тим, що [PERSON] є старостою с. Орлівка, де проживав [PERSON] , тому він не міг посвідчувати заповіт на свою користь. [PERSON] був тверезим, мав при собі необхідні документи. Останній сказав, що бажає заповісти своє майно [PERSON] . Під час спілкування [PERSON] поводився адекватно, повідомив, що їде з лікарні. Саме посвідчення заповіту було здійснено за відсутності відповідача. Заповіт був складений діловодом старостату зі слів самого [PERSON] , який підписав заповіт особисто в його присутності. Перед тим [PERSON] прочитав заповіт. Далі він посвідчив заповіт і поставив на ньому відтиск печатки. До того він з [PERSON] знайомий не був. У подальшому заповіт був переданий на реєстрацію до міської ради, де його внесли до реєстру. Завчасно про необхідність складення заповіту ніхто з ним не домовлявся. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №965/25-24 від 21 листопада 2025 року, проведеної за клопотання представника позивачки, підпис від імені [PERSON] у заповіті від 22 грудня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі під №43 та посвідченого старостою сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області Волкогоном О.М., за яким заведено спадкову справу №256/0224 Семенівською державною нотаріальною конторою Чернігівської області, виконаний не [PERSON] , а іншою особою, рукописний текст «Мною Рябченком Анатолієм Григоровичем текст заповіту прочитано в голос і власноручно підписано» у вищевказаному заповіті написано не [PERSON] , зразки почерку якого були надані для порівняльного дослідження, а іншою особою (а.с. 145-154). З приводу доводів представника відповідача про те, що вказаний вище висновок почеркознавчої експертизи є неналежним доказом суд зазначає, що згідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Висновок судової почеркознавчої експертизи №965/25-24 містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, у зв`язку з чим він є належним доказом. Суд зазначає, що під час вирішення питання про призначення експертизи сторонам у справі надавалася можливість подати вільні та умовно вільні зразки почерку та підписів померлого [PERSON] , або ж заявити клопотання про їх витребування з відповідних установ та організацій. При цьому сама експертиза була проведена за використанням вільних зразків почерку та підписів померлого [PERSON] , витребуваних судом, які не викликають сумнівів у їх достовірності. Після проведення експертизи та ознайомлення сторін у справі з її результатами, сторони у праві клопотань про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи не заявляли. З огляду на викладене підстави для визнання висновку судової почеркознавчої експертизи №965/25-24 неналежним доказом відсутні. Вирішуючи по суті заявлені позовні вимоги про визнання заповіту [PERSON] недійсним суд враховує наступне. Так, частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У даній справі позивачка звернулась із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що волевиявлення спадкодавця на складення заповіту не було вільним і не відповідало його волі. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Саме такі висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) де зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно абзацу 1 частини другої статті 1 247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року в справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23). У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Згідно наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту. Як зазначалося вище, судом у справі проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої №965/25-24 від 21 листопада 2025 року, підпис від імені [PERSON] у заповіті від 22 грудня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі під №43 та посвідченого сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області Волкогоном О.М., за яким заведено спадкову справу №256/0224 Семенівською державною нотаріальною конторою Чернігівської області, виконаний не [PERSON] , а іншою особою, рукописний текст «Мною Рябченком Анатолієм Григоровичем текст заповіту прочитано в голос і власноручно підписано» у вищевказаному заповіті написано не [PERSON] , зразки почерку якого були надані для порівняльного дослідження, а іншою особою. Оскільки частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, суд приходить до висновку, що оспорюваний у даній справі заповіт від 22 грудня 2023 року є нікчемним в силу вимог закону. З урахуванням наведеного, не підписання заповіту заповідачем [PERSON] свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність. З огляду на викладене доводи позивачки та її представника про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту від 22 грудня 2023 року, посвідченого старостою сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`ї Новгород-Сіверського району Чернігівської області Волкогоном О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №43, відповідно до якого [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось відповідачку [PERSON] , недійсним є помилковими, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати Позивачкою у зв`язку з поданням позову та проведенням судової почеркознавчої експертизи здійснено судові витрати в розмірі 16 478 грн. 08 коп. (1 211 грн. 20 коп. + 15 266 грн. 88 коп.). Відповідачем судові витрати не здійснювалися. Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed