Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач 17.10.2025 року звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право на приватизацію житлового приміщення квартири [ADDRESS] за рахунок невикористаних чеків в сумі 1 грн. 46 коп. з правом викупу надлишкової загальної площі кімнати. Позов мотивований тим, що 08.02.2012 року позивач отримав ордер на житлове приміщення № 13 серії Н-12 на право зайняття житлового приміщення з родиною із 4-х осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 41,5 кв.м., загальною площею 72,7 кв.м., що складається з трьох кімнат у ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . В ордер вписано позивача, його дружину [PERSON] , їхню доньку [PERSON] та його матір [PERSON] , які вселились до квартири та стали постійно проживати в квартирі. 07.06.2021 року [PERSON] та [PERSON] знялись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. [INFO] [PERSON] померла. На теперішній час в квартирі зареєстрований лише позивач. У листопаді 2024 року позивач звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію житла за вказаною адресою. Листом від 28.11.2024 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради відмовив у передачі квартири у власність, посилаючись на відсутність відповідних документів та той факт, що у 2004 році позивач вже брав участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 48,6 кв.м.) зі складом сім`ї три особи. Згідно довідки КП «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» ДОР від 08.05.2025 року позивач приймав участь у приватизації державного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] та частина квартири належала йому на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21 січня 2004 року згідно з розпорядженням № 06981 Новомоскоської міської ради від 26.12.2003 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.01.2004 року за реєстровим № 4444730. Загальна площа приватизованої квартири 48,6 кв.м., житлова площа 27,6 кв.м., кількість власників 3. У довідці зазначено, що власники вищевказаної квартири не у повному обсязі використали житлові чеки. Виходячи з рівності часток, невикористана частка загальної площі становить 14,8 кв.м., що складає 2/11 частки від загальної площі квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2024 року право власності на 1/3 частину за адресою: [ADDRESS] припинено та запис погашено 10.01.2024 року на підставі договору дарування. Позивач 23.07.2025 року знову звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою щодо розрахунку невикористаного залишку житлового чеку для приватизації квартири [ADDRESS] . Листом № 3/16-4072 від 22.08.2025 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повідомив, що позивачем використано житловий чек на приватизацію житла в сумі 2 грн. 74 коп., залишок житлових чеків становить 1 грн. 46 коп. Однак загальна площа квартири [ADDRESS] складає 74,1 кв.м., що вже перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека на одну особу. Тобто сума загальних площ 1/3 частини вже приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , яку позивач бажає отримати у власність шляхом приватизації перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека (4 грн. 20 коп.). Тому Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради підстав для передачі у власність квартири шляхом приватизації не вбачає. Позивач вважає, що посилання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на те, що залишок житлових чеків для приватизації державного житлового фонду перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека як на правову підставу для відмови у приватизації, не обґрунтований, оскільки законодавством передбачено як спосіб приватизації продаж надлишкової загальної площі квартири. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 23.10.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 18.12.2025 року призначено справу до судового розгляду по суті. 04.11.2025 року до суду від представника відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради надійшов відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що право позивача на приватизацію ніким не оспорюється. Листи Департаменту не є рішенням органу приватизації про відмову в приватизації квартири. Питання щодо приватизації квартири [ADDRESS] з правом викупу в заявах позивача не порушувалось. Позивач у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Представник відповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради письмово просила розглядати справу без застосування засобів фіксації та відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 08.02.2012 року [PERSON] отримав ордер на житлове приміщення № 13 серії Н-12 на право зайняття житлового приміщення на право зайняття житлового приміщення житловою площею 41,5 кв.м., загальною площею 72,7 кв.м., що складається з трьох кімнат у ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , склад родини: [PERSON] (квартиронаймач), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (мати) (а.с. 11). На теперішній час у вищезазначеній квартирі зареєстрований лише позивач (а.с. 10, 17-18, 31). У листопаді 2024 року позивач звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію житла за вказаною адресою. Листом від 28.11.2024 року № 3/16-5924 Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради відмовив у передачі квартири у власність, посилаючись на відсутність відповідних документів та той факт, що у 2004 році позивач вже брав участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 48,6 кв.м.) зі складом сім`ї три особи (а.с. 25-26). Згідно з довідкою Комунального підприємства «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 08.05.2025 року [PERSON] приймав участь у приватизації державного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] : частина квартири належала йому на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21.01.2004 року згідно з розпорядженням № 06981 Новомоскоської міської ради від 26.12.2003 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.01.2004 року за реєстровим № 4444730. Загальна площа приватизованої квартири 48,6 кв.м., житлова площа 27,6 кв.м., кількість власників 3. Власники вищевказаної квартири не у повному обсязі використали житлові чеки. Виходячи з рівності часток, невикористана частка загальної площі [PERSON] становить 14,8 кв.м., що складає 2/11 частки від загальної площі квартири за адресою: [ADDRESS] , яка дорівнює 72,7 кв.м. (а.с. 40). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2024 року право власності на 1/3 частину за адресою: [ADDRESS] припинено та запис погашено 10.01.2024 року на підставі договору дарування (а.с. 13-16). Позивач 23.07.2025 року повторно звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою щодо розрахунку невикористаного залишку житлового чеку для приватизації квартири [ADDRESS] . Листом від 22.08.2025 року № 3/16-4072 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради повідомлено, що позивачем використано житловий чек на приватизацію житла в сумі 2 грн. 74 коп., залишок житлових чеків становить 1 грн. 46 коп. Загальна площа квартири [ADDRESS] складає 74,1 кв.м., що вже перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека на одну особу. Тобто сума загальних площ 1/3 частини вже приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , яку позивач бажає отримати у власність шляхом приватизації перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека (4 грн. 20 коп.). Тому Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради зазначив, що законних підстав для передачі позивачу у власність квартири шляхом приватизації немає (а.с. 27-28). Наведені у відзиві на позовну заяву посилання на те, що лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради не є рішенням органу приватизації, суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки, як вбачається з листа Департаменту від 22.08.2025 року № 3/16-4072, відповідач повідомив позивача про те, що не має законних підстав для приватизації квартири, тобто фактично відмовив позивачу у приватизації квартири. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Норми ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлюють, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 року № 15-рп/2010 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) в аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім`ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду. Для приватизації державного житлового фонду житлові чеки вважаються використаними повністю, якщо у власність наймача і кожного члена його сім`ї безоплатно передано з державного житлового фонду загальну площу квартири (будинку) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Так само житловий чек є використаним у повному обсязі один раз, якщо його залишок після безоплатної приватизації житла, площа якого менша санітарної норми, використано для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4, пункт 2 статті 5 Закону) або весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким чином, тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону. Положення пункту 5 статті 5 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Саме таке тлумачення норм чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, висловлене в рішенні Конституційного Суду України від 10.06.2010 року № 15-рп/2010 за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла). Аналогічного висновку дійшли і Верховний Суд України в своїй постанові від 11.12.2013 року у справі № 6-121цс13 та Верховний Суд в своїй постанові від 19.06.2019 року по справі № 338/347/16-ц. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. У частинах третій, четвертій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. За таких обставин суд дійшов висновку про визнання за позивачем права на приватизацію квартири [ADDRESS] за рахунок невикористаних чеків та з правом викупу надлишкової загальної площі квартири. Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. У Положенні № 396 визначено порядок передання квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі квартири (будинки)), житлових приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Згідно з абзацом першим пункту 23 Положення № 396 орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Отже, передання квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (частини десята, одинадцята статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). З урахуванням наведених норм органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним, до яких належать: відсутність у особи права на приватизацію; заборона приватизувати конкретне приміщення. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). У постанові Верховного Суду від 26.02.2024 року у справі № 344/12427/21 (провадження № 61-8228св23), за позовом особи про визнання незаконними дій органу приватизації щодо відмови у приватизації житлового приміщення, зобов`язання надати дозвіл на приватизацію та зобов`язання провести приватизацію суди встановили, що хоча особа не є членом сім`ї квартиронаймача, та не включена до ордера на вселення, проте вселилась до спірного житла за згодою наймача, який не заперечує проти приватизації, тривалий час проживає у житловому приміщенні, несе витрати з його утримання, законність її проживання ніким не оспорено, іншого житла не має, тому дійшли висновку про задоволення позову, з чим погодився касаційний суд. У даній справі суд наголошує, що Європейський суд з прав людини вказує на те, що у справах за участі органів державної влади суди повинні перевіряти дотримання принципу належного урядування. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Lelas v. Croatia», № 55555/08, ЄСПЛ, від 20.05.2010 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення від 13.12.2007 року у справі «Gashi v. Croatia», заява № 32457/05,). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення від 15.09.2009 року у справі «Moskal v. Poland», заява № 10373/05). Враховуючи викладене, розглядаючи вказаний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved