Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати [PERSON] за період з 01.01.2023 по 09.07.2025 в розмірі 131186,90 грн з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40447,54 грн, моральної шкоди в розмірі 5000 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2000 грн. В обгрунтування позову зазначає, що [PERSON] працював з 21.11.2019 по 09.07.2025 у Приватному акціонерному товаристві „Стебницьке гірничо-хімічне підприємство „Полімінерал на посаді електромеханіка по обслуговуванню електроустаткування. З 2023 року підприємство почало із затримкою, нерегулярно та не в повному обсязі виплачувати [PERSON] заробітну плату. У зв`язку з тим, що заборгованість по заробітній платі не погашалася роками, а утворювалася лише нова, [PERSON] звільнився 10.07.2025 з роботи за власним бажанням. Станом на день його звільнення заборгованість ПрАТ „СГХП „Полімінерал із заробітної плати перед позивачем складає 131186,90 грн. Оскільки звільненню 10.07.2025 передували місяці роботи у червні 2025 року і травні 2025 року, то середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за ці місяці. У травні 2025 року 22 робочих дні, нарахова заробітна плата - 9123,79 грн. У червні 2025 року 21 робочий день, нарахована заробітна плата 8623,98 грн. Середньоденна зарплата - 412,73 грн. Кількість робочих днів за час затримки виплати з 10.07.2025 по 08.12.2025 становить 98 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 40447,54 грн (412,73*98). Вказує, що внаслідок порушення конституційного права [PERSON] на оплату праці, невиплати заробітної плати у повному обсязі протягом усього тривалого часу роботи, при цьому у деякі місяці підприємством взагалі не виплачувалася заробітна плата, зверхнього ставлення відповідача до позивача під час звернень про виплату зарплати, не надання довідки про заборгованість, він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів, необхідних йому для проживання протягом тривалого періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його, вважає, що розмір понесеної ним моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано становить 5000 грн. Окрім того, позивачем понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Представник відповідача відзив не подав. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до довідки ПрАТ „Стебницьке гірничо-хімічне підприємство „Полімінерал від 15.09.2025 за №276 [PERSON] з 21.11.2019 по 09.07.2025 працював в товаристві на посаді електромеханіка по обслуговуванню електроустаткування. Дохід за період з 01.01.2023 по 10.07.2025 склав 270581,70 грн. Наказ про звільнення з роботи №401 від 10.07.2025, ч.3 ст.38 КЗпП України, при звільненні в липні місяці нараховано 41702,96, а саме: вих.допом. - 27377,03, комп.за невик.відп. - 12336,66, нарах. за відп.год - 1989,27 грн. Згідно з наказом ПрАТ „Стебницьке гірничо-хімічне підприємство „Полімінерал від 01.08.2025 за №401к [PERSON] звільнено з 10.07.2025. Як вбачається з довідки ПрАТ „Стебницьке гірничо-хімічне підприємство „Полімінерал від 15.09.2025 за №272, дохід [PERSON] за період з 01.01.2023 по 10.07.2025 склав 270581,70 грн., утримання 56516,96 грн, сума до виплати - 214064,74 грн. Заборгованість станом на 22.08.2025 - 131186,90 грн. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України „Про оплату праці та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.Роботодавець (роботодавець фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно з ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України „Про оплату праці, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини справа „Суханов та Ільченко проти України заяви № 68385/10 та 71378/10, справа „Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини, заява № 42527/98 тощо) „майно може являти собою „існуюче майно або засоби, включаючи „право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні „законне сподівання/„правомірне очікування (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. У Постанові Верховного Суду від 18.01.2021 у справі № 607/2699/17 (провадження №6115999св20) викладений висновок про те, що системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів; усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19, від 16.11.2020 у справі № 607/3509/17, від 23.12.2021 у справі № 607/1429/17.У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2020 у справі №607/3509/17 (провадження № 61-12609св20) зазначено, що оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Враховуючи викладене, за період з 01.01.2023 по 10.07.2025 заборгованість по заробітній платі становить 131186,90 грн, з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Згідно із ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з правовим висновком, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУвід 08.02.1995 за №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки звільненню 10.07.2025 передувала робота [PERSON] повні місяці у червні, травні 2025 року, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за ці місяці. У травні 2025 року 22 робочих дні, нарахована заробітна плата - 9123,79 грн., у червні 21 робочий день, нарахоана заробітна плата - 8623,98 грн. Середньоденна зарплата: 17747,77 грн / 43 = 412,73 грн. Кількість робочих днів за час затримки виплати з 10.07.2025 по 08.12.2025 становить 98 днів. Середній заробіток становить: 412,73 грн х 98 дні = 40447,54 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 40447,54 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.Таким чином, рішення в частині негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати позивача в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачене відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Судом встановлено, що відповідачем порушено конституційне право позивача на оплату праці, не виплати заробітної плати у повному обсязі протягом усього тривалого часу роботи, що призвело до моральних страждань позивача, які виразились у неотриманні коштів необхідних йому для проживання протягом тривалого періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його. Суд погоджується з позицією позивача про те, що неможливість отримувати належну платню за роботу позбавило його задовольняти необхідні соціально-матеріальні потреби, що є прямим свідченням завданих моральних страждань. В той же час, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн. Враховуючи вищенаведене, позовна заява підлягає до задоволення в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа „Серявін та інші проти України). Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в цій справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи „Van de Hurk v. the Netherlands, „Boldea v. Romania, „Moreira Ferreira v. Portugal).Згідно п. 1 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Відповідно до статті 30 Закону України „Про адвокатуру і адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі „Двойних проти України (пункт 80), від 10.12.2009 у справі „Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі „East/West Alliance Limited проти України, від 26.02.2015 у справі „Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 12.08.2025, укладеним між адвокатом Партикою Ольгою Владиславівною та [PERSON] , адвокат приймає доручення Клієнта здійснювати представництво його інтересів у цивільних справах, виконавчих провадженнях, учасником (стороною) яких є Клієнт. Відповідно до п. 3.1 даного Договору оплата послуг Адвоката за надання правничої допомоги здійснюється клієнтом згідно акта прийняття-передачі наданих послуг. Відповідно до акту прийняття-передачі наданих послуг № 1 від 09.12.2025 адвокат надав, а клієнт прийняв правничу допомогу з виконання предмету Договору. Детальний опис наданих послуг: зібрання доказів, складання позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] , стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення понесеної моральної шкоди, нормативно-правове обгрунтування позовних вимог; витрачений час: 1 год.; вартість: 2000 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №55 від 09.12.2025, адвокатом Партикою О.В. отримано від [PERSON] 2000 грн; підстава: договір від 12.08.2025, акт № 1 від 09.12.2025. Враховуючи викладене, а також те, що заявлені представником позивача витрати у сумі 2000 грн є співмірними зі складністю цієї справи, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір з відповідача слід стягнути в дохід спеціального фонду Державного фонду України судовий збір у розмірі 3028 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved