Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

28 листопада 2025 року до суду звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування заяви заявник зазначає, що він народився [INFO] в селищі Комишуваха Оріхівського району Запорізької області. Його батьки - [PERSON] та [PERSON] . З 17 вересня 1959 року батьки перебували в шлюбі, який в подальшому був розірваний. Після смерті батька він успадкував 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , де проживав без реєстрації. [INFO] його мати, [PERSON] , померла у віці 72 роки. Після померлої матері відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Він є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті матері у зв`язку з тим, що на час смерті постійно проживав разом з нею. 10 січня 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Масловець Л.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] матері - гр. [PERSON] . Заведено спадкову справу № 5/2025. 18.03.2025 року він отримав постанову за № 144/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій нотаріус Масловець Л.С. вказує, що оскільки на день смерті гр. [PERSON] гр. [PERSON] був зареєстрований окремо від спадкодавця, що підтверджується даними його паспорта та довідкою, виданою Департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради 11.02.2025 № 06.4-06/02/3823, та не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України, він вважається таким спадкоємцем, що спадщину не прийняв. На цій підставі нотаріус постановив відмовити гр. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] матері - [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] . Його мати хворіла на онкологічне захворювання (злоякісне новоутворення шлунку), її потрібна була допомога і тому він з серпня 2010 року і до дня смерті матері проживав разом із нею за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується актом № 97 про фактичне проживання мешканців для вирішення соціально-побутових питань, який виданий головою квартального комітету. В цей час він працював в м. Запоріжжя, що підтверджується копією трудової книжки, що також підтверджує факт його проживання у зазначений період разом із матір`ю. 13.11.1999 року на частину житлового будинку [ADDRESS] , який належав його батькові [PERSON] була виписана окрема домова книга, в якій була зазначена адреса [ADDRESS] , про що зазначене в самій домовій книзі під час її заведення. Поштовою адресою, за якою проживав він разом із матір`ю - є [ADDRESS] . Право власності на частину житлового будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 204/2004, реєстровий номер № 3-272 видане П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою оформлене на адресу: м. Запоріжжя, вул. Музична, 10а. Враховуючи, що він зареєстрований за іншою адресою, саме це і є причиною його звернення до суду. Він просить встановити постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення даного факту необхідно для оформлення відповідних документів в порядку спадкування. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2025 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи по суті, в порядку окремого провадження. Задоволено клопотання заявника про виклик та допит свідків. Витребувано у приватного нотаріуса копію спадкової справи. Роз`яснено заінтересованій особі право на подання відзиву на заяву і всіх наявних доказів, що підтверджують заперечення проти заяви. 17 лютого 2026 року до суду на виконання ухвали від приватного нотаріуса надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 5/2025, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . Заявник в судовому засіданні підтвердив обставини викладені в заяві та просив її задовольнити. [PERSON] пояснив, що він постійно проживав разом з матір`ю в будинку [ADDRESS] (поштова адреса згідно домової книги: [ADDRESS] ), з серпня 2010 року по день її смерті, доглядав за нею, купував їй ліки та необхідні речі. Представник заінтересованої особи, Комишуваська селищна рада Запорізького району, Запорізької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від заінтересованої особи відзиву на заяву не надходило. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] постійно проживав разом з матір`ю [PERSON] в будинку [ADDRESS] (поштова адреса згідно домової книги: [ADDRESS] ), з серпня 2010 року по день її смерті, доглядав за нею, купував їй ліки та необхідні речі. Будинок [ADDRESS] має декілька власників. [PERSON] пояснила, що заявник це її батько, вона проживала в будинку [ADDRESS] (поштова адреса згідно домової книги: [ADDRESS] ) з бабою [PERSON] . З 2010 року разом з ними проживав [PERSON] , який доглядав за своєю матір`ю. Свідок [PERSON] пояснив, що будинок [ADDRESS] має декілька власників. Він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та є власником частини цього будинку. Власником іншої частини будинку є [PERSON] поштова адреса згідно з домовою книгою: [ADDRESS] . [PERSON] постійно проживав разом з матір`ю [PERSON] в будинку [ADDRESS] (поштова адреса згідно домової книги: [ADDRESS] ), з серпня 2010 року по день її смерті, доглядав за нею, купував їй ліки та необхідні речі. Свідок [PERSON] надала аналогічні показання. Суд, заслухавши пояснення заявника, представника заявника, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України доказами у цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, у силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень ч 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , у віці 72 роки, про що в книзі реєстрації смертей 20 листопада 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 7205, місце смерті: Запорізька область, м. Запоріжжя, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 20 листопада 2010 року виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області. [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені: батько [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 квітня 1961 року виданим с. Камишеваха райбюро ЗАГС Запорізької області. З досліджених документів, слідує, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема: з житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Комишуваської селищної ради народних депутатів № 31 від 08 серпня 1991 року про визнання права власності на житловий будинок за [PERSON] , рішенням Комишуваської селищної ради народних депутатів № 34 від 06 лютого 1997 року «Про наділення, вилучення та приватизацію земельних ділянок», рішенням Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області № 6 від 11.03.2024 про перейменування вулиць, провулків розташованих на території Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області та земельних ділянок, що підтверджується довідкою від 09.12.2024 за № 09-04/148. На час відкриття спадщини [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та проживала, за адресою: [ADDRESS] . Також повідомлено, що місце проживання [PERSON] , [INFO] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] в період з 01 жовтня 20005 року по 20 листопада 2010 року (померла [INFO] ), що підтверджується відповіддю заступника начальника управління-начальника відділу документування та реєстрації фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації за № 06.4-06/02/3823 від 11.02.2025. Разом з нею на день смерті зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 10 січня 2025 року заявник звернувся до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Масловець Л.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] матері - гр. [PERSON] . Заведено спадкову справу № 5/2025. Через те, що заявник був зареєстрований окремо від спадкодавця приватний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] матері - [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , про що виніс відповідну постанову від 18.03.2025 року за № 144/02-31. Інших обставин з матеріалів спадкової справи № 5/2025, що була заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , у віці 72 роки, не вбачається. Спільне проживання заявника та його матері на день смерті останньої в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] , підтверджується актом № 97 про фактичне проживання мешканців для вирішення соціально-побутових питань, який виданий головою квартального комітету. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] постійно проживав разом з матір`ю [PERSON] в будинку [ADDRESS] (поштова адреса згідно домової книги: [ADDRESS] ), з серпня 2010 року по день її смерті, [INFO] , доглядав за нею, купував їй ліки та необхідні речі. Після смерті батька заявник успадкував 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, домовою книгою, технічним паспортом на будинок, витягом № 9466180 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.12.2005. Житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром - 475 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок А, глинобит, обкл. 1/2 цегли, житловою площею 49,7 кв.м, літня кухня Б, сарай В, погріб пг, вбиральня Ж сараї Г, И, паркани № 3,4,8,9,12, замощення І, водопровід № 5,6, вбиральня Л. Житловому будинку за адресою: [ADDRESS] іншої адреси ( [ADDRESS] ) відповідними органами не присвоювалось, що підтверджується відповідями на адвокатські запити. Розділення поштових адрес відбулось лише за домовими книгами. За змістом статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до положень частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи, згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з частиною 6 статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV в якій визначено терміни, а саме у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, зокрема місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Отже, відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а обставини встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, мають бути підтверджені іншими належними і допустимими доказами, та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, провадження № 61-44149св18; від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, провадження №61-2387св22; від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23, провадження № 61-10383св24; від 05 березня 2025 року у справі № 643/12963/23, провадження № 61-17328св24. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З метою оформлення права на спадщину виникла необхідність встановлення факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті останньої у судовому порядку, оскільки іншим шляхом довести цей факт заявник не має можливості. Відповідно до положень ч 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з абз. 2 п. 2 Постанови Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди розглядають заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків, (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема: з житлового будинку [ADDRESS] , та земельних ділянок. [PERSON] заповіту не залишила. Відповідно до положень частини третьої ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявляв про відмову від неї. Тобто, якщо протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця (ст. 1220 ЦК України) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявив про відмову від спадщини, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини він може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, подавши відповідну заяву. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спільне проживання заявника та його матері на день смерті останньої в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] , підтверджується актом № 97 про фактичне проживання мешканців для вирішення соціально-побутових питань, який виданий головою квартального комітету та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, заявник, є власником 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . Він на власний розсуд вправі обирати місце проживання. [PERSON] померла та заявник після її смерті оформляє спадщину на належне їй майно. Інших спадкоємців, крім заявника, не має, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21) висловив правову позицію, відповідно до якої, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору про право розглядається в порядку окремого провадження. В даній постанові Верховний Суд зауважив, що згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Верховний Суд підкреслив, справи про спадкування розглядається судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Верховний Суд зауважив, що суди не зазначили, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право позивача на прийняття спадщини, тобто не встановили між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18 (провадження № 61-39374св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 14 вересня 2022 року у справі № 755/17019/21 (провадження № 61-6569св22). Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про прийняття спадщини пов`язана виключно з тим, що із наданих позивачем документів не підтверджується факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Так як щодо заявлених вимог відсутні заперечення з боку заінтересованих та інших осіб, матеріали спадкової справи не містять доказів того, що інші особи, ніж ті, які беруть участь у справі, висувають претензію на право спадкування після смерті матері заявника або щодо її майна, суд вважає, що у цій справі відсутній спір. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22. Матеріали справи містять докази на підтвердження факту, про встановлення якого просить заявник. Оцінивши належність, достатність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд дійшов до висновку, що факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем - матір`ю [PERSON] , [INFO] , в будинку [ADDRESS] (поштова адреса згідно домової книги: [ADDRESS] ) станом на 19 листопада 2010 року, є доведеним. Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, підтверджується дослідженими матеріалами справи, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню. На підставі ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved