Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що вона разом з своїм чоловіком [PERSON] починаючи з 2003 року були зареєстровані та проживали однією сім`єю як члени сім`ї [PERSON] , яка була мачухою чоловіка та померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] та його мачуха [PERSON] набули право спільної часткової власності на вищевказаний будинок. [INFO] [PERSON] померла, а [INFO] помер її чоловік [PERSON] . 21.02.2025 року заявник [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину і набула право спільної часткової власності на 1/2 частки померлого [PERSON] . Вирішивши впорядкувати правовстановлюючі документи на будинок, а саме на 1/2 частку будинку, яка належала [PERSON] , зіткнулася з тим, що за життя остання заповіт не залишила, а чоловік після смерті мачухи спадщину не прийняв, а тому частка залишається не успадкованою. Стверджує, що після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , є єдиною спадкоємицею [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки остання за життя своїх дітей, рідних братів та сестер не мала. Метою встановлення факту спільного постійного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна. У зв`язку з цим, заявник просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , в період з 2003 року по [INFO] за адресою [ADDRESS] та визнати її спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 16.01.2026 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі з призначенням справи до розгляду за участю заявника та заінтересованої особи. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Луцьо Г.В., в судовому засіданні заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Додатково пояснила, що по суті вимоги заяви полягають в необхідності встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представника заявника, покази свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За змістом ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Судом встановлено, що 09.08.1945 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить довідка про одруження № 83, видана в.о. завідуючого відділом ЗАГСу 16.03.1998 року. [INFO] у подружжя народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.04.1951 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.04.1990 року. 15.12.1994 року [PERSON] вдруге уклав шлюб з [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15.12.1994 року. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.11.1995 року, [PERSON] помер [INFO] . За життя [PERSON] та [PERSON] набули права власності по 1/2 частини будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , та що підтверджується реєстраційними посвідченнями № 75 та № 76 від 20.01.1999 року, виданими Мукачівським малим державним міжрегіональним підприємством технічної інвентаризації. Також встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 26.11.2013 року), а [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 05.02.2024 року). Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину від 21.02.2025 року, заявник [PERSON] прийняла спадщину на належне [PERSON] майно, а саме 1/2 частку будинку за адресою [ADDRESS] . При цьому, постановою державного нотаріуса Першої Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М. № 511/02-31 від 10.12.2025 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрита після смерті [PERSON] на 1/2 частку будинку за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначає про те, що з 2003 року до смерті [PERSON] вона разом з чоловіком [PERSON] проживали однією сім`єю за адресою [ADDRESS] та вели спільне господарство. Так, згідно з довідкою № 03912 від 07.05.2025 року, виданою ТОВ «Управляюча компанія «Навібуд», на день смерті ( [INFO] ) [PERSON] за адресою [ADDRESS] , були зареєстровані [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, зі змісту заяв [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2003 року та до моменту смерті [PERSON] проживали разом за однією адресою [ADDRESS] , вели спільне господарство. Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству із заявником. [PERSON] з 2003 року вели спільне господарство, брали участь у витратах для утримання житла, здійснювали ремонт будинку. Коли померла [PERSON] , то всі витрати на поховання понесли пасинок із дружиною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що сім`ю [PERSON] знає з 2003 року, як вони переїхали жити на [ADDRESS] . Останні роки свого життя [PERSON] хворіла і потребувала сторонньої допомоги, [PERSON] опікувалася нею. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] знає родину з 2003 року. [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, разом проживали. Також їй відомо, що власних дітей [PERSON] не мала. Зі змісту заявлених [PERSON] у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати ст. 1264 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21.03.2019 року у справі № 461/4689/15, від 10.10.2019 року у справі № 520/8495/17, від 31.03.2022 року у справі № 461/4532/20, від 20.02.2023 року у справі № 520/11160/18, від 08.08.2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25.06.2024 року у справі № 125/1873/22, від 06.03.2025 року у справі № 521/729/20, від 07.05.2025 року у справі № 283/2703/23, від 07.08.2025 року у справі № 466/11802/21. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24.01.2020 року у справі № 490/10757/16, від 21.03.2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03.11.2022 року у справі № 361/4744/19, від 26.10.2023 року у справі № 522/14664/21, від 21.10.2024 року у справі № 522/11976/21. Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір з урахуванням наведених норм процесуального права щодо доказування, виходили із доведеності позивачем факту проживання [PERSON] зі спадкодавцем - [PERSON] однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, у зв`язку з чим він є спадкоємцем четвертої черги після її смерті і вказане усуває від спадкування спадкоємця п`ятої черги - відповідача [PERSON] . Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт проживання її зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, у зв`язку з чим вона є спадкоємцем четвертої черги після її смерті, а відтак слід встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , з 2003 року та до часу відкриття спадщини, а саме [INFO] . Щодо вимоги про визнання заявника спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , суд зазначає таке. Відповідно до положень ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за відсутності спору про право. Окреме провадження не передбачає вирішення питання про наявність чи відсутність у особи суб`єктивного матеріального права, а лише встановлення юридичного факту, від якого залежить виникнення, зміна чи припинення прав. Визнання особи спадкоємцем певної черги спадкування є встановленням її матеріального права на спадкування, а такий спосіб захисту не є належним у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню, оскільки спадкування у четвертій черзі спадкоємець має право на підставі рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю, яке набрало законної сили.

Outcome: partial