Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Мисечко К. О. звернулась до суду з позовом до ВОЛНОВАСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ (далі Волноваська РДА) про визнання права власності на житло, мотивуючи свої вимоги наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.01.1995, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвської державної нотаріальної контори Скудіною Г. В., зареєстрованого приватним нотаріусом Докучаєвської державної нотаріальної контори Скудіним Є. О. 29.10.2001 в реєстрі під № 1885, та договору дарування частки жилого будинку від 29.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвської державної нотаріальної контори Скудіним Є. О. в реєстрі під № 1885, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з належними до нього господарчими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку житловою площею 91,10 кв.м. Право власності на вказаний будинок 05.10.1995 зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха, записане в реєстрову книгу за № 6202 (договір купівлі-продажу) та зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха 29.10.2001 та записане в реєстрову книгу за № 6202 (договір дарування частки жилого будинку). Оригінали вказаних правовстановлюючих документів наявні в позивачки. 24.02.2022 Російська Федерація здійснила акт військової агресії проти України, внаслідок чого з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту позивачка була вимушена переміститися до міста Дніпра та наразі є внутрішньо переміщеною особою. З соціальних мереж та інформаційних засобів позивачка дізналась про пошкодження її житлового будинку внаслідок військових дій, спричинених агресією Російської Федерації. Оцінити характер та обсяг пошкоджень наразі неможливо, адже територія міста Докучаєвська тимчасово окупована. Задля одержання компенсації за пошкоджене житло нормативно-правовими актами передбачено необхідність наявності відомостей про нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку із чим позивачка звернулась із заявою про державну реєстрацію прав на будинок до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, надавши оригінал правовстановлюючого документа. Рішенням державного реєстратора № 80216771 від 04.08.2025 позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване до 01.01.2013. Зазначене унеможливлює отримання у майбутньому компенсації для відновлення свого будинку, а також позбавляє можливості розпорядження майном іншим чином. Посилаючись на ст.ст. 316, 317, 321, 328, 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 2, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивачка вказує, що наразі відсутній інший, крім судового, шлях для відновлення її порушеного права, а тому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з належними до нього господарчими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 178,7 кв.м, житловою площею 91,10 кв.м (а.с. 6469). Відповідач в особі представника [PERSON] позовні вимоги не визнав, у відзиві на позов зазначивши, що позивачка в обґрунтування позову посилалась на відмову державного реєстратора у проведенні реєстрації її права власності на вищезазначений будинок з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване до 01.01.2013. Водночас, у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутня така підстава для відмови в державній реєстрації за умови надання державному реєстратору оригіналу правовстановлюючого документа на будинок з відміткою (штампом) про проведену державну реєстрацію згідно з вимогами чинного на той час законодавства. Зазначала, що вимога позивача по суті є вимогою до держави щодо юридичного підтвердження права власності, отже, спір стосується відновлення документального підтвердження майнових прав, а не спору про право з Волноваською РДА. Також позивачем не надано доказів, що її право власності оспорюється або не визнається відповідачем. При цьому, позивачка не оскаржувала дії державного реєстратора. Наявність у позивачки оригіналів правовстановлюючих документів та можливість оскарження рішення державного реєстратора виключає можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України. Волноваська РДА є органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, і не може нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язків, які покладені на органи місцевого самоврядування або на комунальні підприємства. Також до сфери управління відповідача не належить КП «Волноваське бюро технічної інвентаризації» та його правонаступники. Вважає, що Волноваська РДА не є належним відповідачем у справі. З наведених підстав просила у задоволенні позову відмовити. Судом проведено такі процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.11.2025 позовну заяву [PERSON] в особі представника адвоката Мисечко К. О. до Донецької обласної державної адміністрації про визнання права власності на житло прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження; у справі розпочате підготовче провадження та призначене підготовче засідання на 01.12.2025 на 15:00 год.; учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи (а.с. 60). 11.11.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив представника Донецької обласної державної адміністрації Боєвої Л. І., в якому, серед іншого, зазначала про те, що Донецька обласна державна адміністрація не є належним відповідачем у цій справі. 12.11.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивачки адвоката Мисечко К. О. про заміну відповідача з Донецької обласної державної адміністрації на Волноваську РДА та уточнена позовна заява, в якій позивачка визначила відповідачем Волноваську РДА, при цьому предмет та підстави позову залишила без змін. Ухвалою суду від 01.12.2025 задоволено заяву представника позивачки про заміну неналежного відповідача, замінено відповідача у цій справі Донецьку обласну державну адміністрацію на Волноваську РДА, підготовче судове засідання у справі відкладене до 21.01.2026 до 11:00 год., встановлено новому відповідачу строк для подання відзиву на позов та визначено строки для подання інших заяв по суті справи учасникам процесу. 12.12.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив представника відповідача Волноваської РДА Ягупової О. К., зміст якого наведено судом вище. 26.12.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача Волноваської РДА Ягупової О. К. про проведення розгляду справи за її відсутності. 20.01.2026 від представника позивачки адвоката Мисечко К. О. через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника. Ухвалою суду від 21.01.2026 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 16.02.2026 на 15:30 год. Позивачка та її представника в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись судом належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, в якій просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача Ягупової О. К. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якому просила врахувати доводи, викладені у відзиві на позов. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Згідно з договором купівлі-продажу від 23.01.1995, посвідченого державним нотаріусом Докучаєвської державної нотаріальної контори Скудіною Г. В., [PERSON] і [PERSON] набули у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями у [ADDRESS] . На вказаному договорі наявний реєстраційний напис (штамп) Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха про реєстрацію права власності 05.10.1995 (а.с. 1011). Згідно з договором дарування частки жилого будинку від 29.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Скудіним Є. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1885, [PERSON] подарував [PERSON] частку вищезазначеного будинку. На вказаному договорі наявний реєстраційний напис (штамп) Бюро технічної інвентаризації м. Волновахи від 29.10.2001 (а.с. 12). Також позивачкою надано свідоцтво про право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0587 га, та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.04.2013 № 2107961, згідно з якими позивачка [PERSON] є власницею цієї земельної ділянки (а.с. 3637). З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 26.09.1987 виконкомом Докучаєвської міської ради Волноваського району Донецької області, актовий запис № 192 від 26.09.1987, випливає, що [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, внаслідок чого дружині присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 41). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Докучаєвським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької області 29.12.1998, актовий запис № 99 від 29.12.1998, вказані особи шлюб розірвали (а.с. 41 зворот). З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 15.08.2014 Докучаєвським МСГУДМС України в Донецькій області, на ім`я позивачки [PERSON] , позивачка з 12.08.2000 перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та з 01.11.2000 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2325). Також позивачкою надано копію свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, актовий запис № 752 від 12.08.2000, згідно з яким між [PERSON] і [PERSON] зареєстровано шлюб, внаслідок чого дружині присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 42). Отже, зазначеними вище доказами доводиться, що будинок [ADDRESS] належить в цілому на праві власності позивачці [PERSON] , яка раніше мала прізвище [PERSON] . Водночас, судом встановлено, що в позовній заяві та інших заявах, поданих представником позивачки до суду, зазначене прізвище позивачки « [PERSON] », що не відповідає змісту інших документів, долучених до справи як доказів, в яких її прізвище наведене як « [PERSON] ». Отже, при ухваленні рішення суд вказує вірне прізвище позивачки « [PERSON] », як це вказано у вищенаведених документах, які досліджено судом під час розгляду справи по суті. 18.06.2025 позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок № 67509645. Рішенням державного реєстратора від 24.06.2025 № 79584069 зупинено розгляд заяви до усунення обставин, а саме надання відомостей про технічні характеристики будинку та інформаційної довідки ТОВ «Волноваське бюро технічної інвентаризації» на запит державного реєстратора № 01.1-19/944 від 24.06.2025 (а.с. 53 зворот 54). 04.08.2025 державним реєстратором прийнято рішення № 80216771 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки було встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та його невід`ємній архівній складовій частині відсутня інформація про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, щодо якого подана заява про реєстрацію права власності. Для виконання п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав необхідно було надати відомості про технічну характеристики будинку та інформаційну довідку ТОВ «Волноваське бюро технічної інвентаризації» на запит державного реєстратора № 01.1-19/944 від 24.06.2025. Однак, у встановлений строк вказані документи надані не були, з огляду на що у проведенні реєстраційних дій позивачці відмовлено (а.с. 5556). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статей 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. На момент набуття позивачкою у власність вищезазначеного житлового будинку порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна був визначений Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 № 121. Пунктами 1.4 1.7 вищезазначеної Інструкції було визначено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. У відповідності до п. 2.1 вищезазначеної Інструкції реєстрація провадилася на підставі правовстановлювальних документів у такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлювального документа (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в алфавітний журнал адрес; г) прізвище, ім`я та по батькові фізичних осіб власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картку картотеки власників; ґ) на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа; д) на копії правовстановлювального документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; е) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище, ім`я та по батькові або найменування власника, назва і зміст правовстановлювального документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію. У наданих позивачкою правовстановлюючих документах наявні реєстраційні написи про реєстрацію за позивачкою права власності на вищезазначений будинок, що свідчить про те, що право власності було нею зареєстроване в порядку та у спосіб, передбачені чинним на той момент законодавством. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Доказів того, що відповідачем не визнається або оспорюється право власності позивачки на спірний будинок матеріали справи не містять. Оригінали всіх документів, що засвідчують право власності позивачки на будинок, перебувають у позивачки. Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивачка обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивачки, однак, відповідне рішення державного реєстратора позивачкою у встановленому порядку не оскаржувалося. Водночас, позивачка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на будинок до відповідача, який не оспорює таке право. Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачкою права власності в порядку ст. 392 ЦК України. З огляду на викладене, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , тому понесені нею судові витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають. При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачці, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Outcome: dismissed