Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

25 вересня 2025 року ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути заборгованість за договором позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №241806 від 20 жовтня 2021 року у сумі 21295 грн, з яких 5000 грн - заборгованість за позикою (тіло позики), 16295 грн заборгованість за процентами, а також судові витрати: судовий збір 2423,00 грн і витрати на професійну правничу допомогу 5000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 20.10.2021 року між позивачем та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики в електронній формі. На виконання договору відповідачу надано кошти в сумі 5000 грн шляхом переказу на банківську картку, зазначену позичальником. Відповідач зобов`язання зі своєчасного повернення позики та сплати плати за користування позикою не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість. Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. 28 жовтня 2025 року представником відповідача адвокатом Васютиним Я.В. подано відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти позову, а також заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву з посиланням на ст. 127 ЦПК України, мотивоване тим, що представник відповідача фактично ознайомився з матеріалами справи лише 21 жовтня 2025 року, а відповідач не зареєстрований у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд». 03 листопада 2025 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій позивач просив позов задовольнити у повному обсязі, заперечивши доводи відзиву, та навів додаткові пояснення щодо способу укладення електронного договору і підтвердження перерахування коштів через надавача платіжних послуг. Оцінивши наведені у клопотанні відповідача обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на подання відзиву та врахування відзиву під час вирішення спору по суті, з огляду на завдання цивільного судочинства, принципи змагальності та диспозитивності (ст. 2, 12, 13, 127 ЦПК України). У відзиві відповідач просив у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що він не укладав договору позики в електронній формі, не здійснював дій, спрямованих на акцепт оферти, не отримував одноразових ідентифікаторів (кодів), не відкривав карткового рахунку, зазначеного в матеріалах позову, та коштів не отримував. Окремо відповідач вказував, що позивач не надав первинних банківських документів (платіжного доручення, меморіального ордера, банківської виписки), а надані довідки та розрахунок заборгованості є односторонніми документами позивача, які не підтверджують реальне перерахування коштів і не дають суду змоги перевірити правильність нарахувань. В обґрунтування наведено посилання на судову практику Верховного Суду щодо належності доказів видачі кредитних коштів, а також на окремі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області у справах №338/635/23 та №338/1834/23. У відповіді на відзив позивач, зокрема, зазначив, що відповідач нібито не заперечує певні юридичні факти, та послався на ст. 82 ЦПК України щодо обставин, які визнаються учасниками справи й не підлягають доказуванню. Також позивач навів роз`яснення порядку укладення електронного договору відповідно до ст. 11-12 Закону України «Про електронну комерцію» та зазначив, що акцепт відбувається шляхом послідовного виконання дій в інформаційній системі, а введення одноразового ідентифікатора є електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Крім цього, позивач вказав, що перерахування коштів здійснювалося через надавача платіжних послуг ТОВ ФК ЕЛАЄНС (ТМ Fondy) на підставі відповідного договору про переказ коштів без відкриття рахунку, і що довідка платіжного оператора містить ключові реквізити (платник, отримувач, дата, сума, номер транзакції), а чинне законодавство не встановлює вичерпного переліку первинних документів важливим є наявність обов`язкових реквізитів відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також позивач послався на принцип змагальності та стандарт більшої переконливості, навівши позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц). Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. 20 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії №241806. Згідно з п. 1.1 договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у сумі та строк, встановлені договором. Відповідно до пп. 1.5.1 договору сторони погодили надання першого траншу (Транш №1) у сумі 5000,0 грн. Пунктом 1.5.2 договору визначено, що плата за користування позикою за Траншем №1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1 % на день від початкового розміру позики за Траншем №1. Згідно з пп. 1.5.3 договору строк повернення позики за Траншем №1 (термін платежу) встановлено 18 листопада 2021 року. Підпунктом 1.5.5 договору визначено орієнтовну загальну вартість позики за Траншем №1 для споживача - 1595,0 грн, а графіком платежів (розділ 9 договору) передбачено, що на дату 18.11.2021 підлягає сплаті: сума позики 5000,0 грн і плата за користування позикою 1595,0 грн, разом 6595,0 грн. Умовами договору також передбачено, що позичальник зобов`язаний повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати інші зобов`язання у строки, встановлені договором (п. 3.1 договору), а плата за користування позикою нараховується за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до строку повернення позики/траншу включно (п. 3.3 договору). Факт надання відповідачу коштів у сумі 5000 грн підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема довідкою/підтвердженням надавача платіжних послуг щодо успішного перерахування коштів на картковий рахунок, зазначений відповідачем. Такі докази узгоджуються з пп. 1.5.6 договору, яким визначено, що позика за Траншем №1 надається у безготівковій формі шляхом зарахування суми на банківський рахунок/картку, вказану позичальником. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом оферти та акцепту, а відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) може надаватися, зокрема, шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції, якщо зміст таких дій роз`яснено в інформаційній системі та логічно пов`язано з пропозицією. Статтею 12 цього Закону визначено, що моментом підписання електронного правочину може бути використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Доводи позивача у відповіді на відзив щодо алгоритму укладення договору (підтвердження умов, верифікація платіжної картки, підтвердження заявки, введення одноразового коду) суд бере до уваги як пояснення механізму акцепту в межах інформаційної системи суб`єкта електронної комерції. При цьому суд також враховує, що сама по собі наявність електронного тексту договору та відомостей про його формування/підписання в системі у сукупності з іншими доказами може підтверджувати вчинення правочину, а заперечення відповідача потребують оцінки через призму наданих сторонами доказів. За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є реальним і вважається укладеним з моменту передання грошей, а отже позивач повинен довести факт надання позичальнику суми позики. Позивач на підтвердження перерахування 5000 грн на картковий рахунок, зазначений при оформленні позики, подав до суду довідку надавача платіжних послуг (ТОВ ФК ЕЛАЄНС, ТМ Fondy) про успішне здійснення платіжної операції. У відповіді на відзив позивач додатково пояснив, що він не є банківською установою, не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг, а переказ коштів здійснюється посередником надавачем платіжних послуг - у рамках переказу без відкриття рахунку, що узгоджується із Законом України «Про платіжні послуги», зокрема визначеннями кредитового переказу та переказу без відкриття рахунку. Заперечення відповідача щодо того, що належним доказом може бути лише платіжне доручення/меморіальний ордер/виписка банку, суд оцінює з урахуванням такого. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку є первинні документи, які можуть бути складені в паперовій або електронній формі та мають містити обов`язкові реквізити. При цьому чинне законодавство не встановлює виключного переліку первинних документів для підтвердження господарських операцій визначальним є зміст документа і наявність обов`язкових реквізитів. Суд виходить з того, що у спірних правовідносинах належним доказом надання коштів може бути документ, який походить від суб`єкта, що безпосередньо забезпечував виконання платіжної операції (надавач платіжних послуг), за умови наявності ідентифікуючих відомостей про операцію (дата, сума, статус, ідентифікатор транзакції, отримувач тощо) та узгодженості такого документа з умовами договору про спосіб надання траншу. Суд бере до уваги, що відповідач у своїх запереченнях не подав документів, які б підтверджували, що платіжна картка/рахунок, на який здійснено зарахування, йому не належить, або що переказ здійснено на користь іншої особи, чи що кошти повернуті/не отримані, чи що мало місце звернення до банку/платіжного оператора/правоохоронних органів з приводу шахрайських дій щодо конкретної операції. Отже, заперечення відповідача в цій частині не підкріплені належними доказами і за своєю суттю становлять припущення, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Оцінюючи докази у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України), суд доходить висновку, що позивач довів факт надання відповідачу коштів у сумі 5000 грн, а доводи відповідача про відсутність самого факту переказу коштів не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами. Посилання відповідача на окремі судові рішення в інших справах суд бере до уваги, однак зазначає, що кожна справа вирішується з огляду на конкретний склад доказів і встановлені у ній фактичні обставини; наявність інших рішень щодо цієї особи не підміняє оцінку доказів у даній справі. Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про те, що факт надання позики може бути підтверджений виключно банківськими первинними документами (платіжним дорученням, меморіальним ордером, банківською випискою). Така позиція не враховує особливостей спірної операції та способу виконання зобов`язання, визначеного сторонами: позивач не є банківською установою та не відкриває/не обслуговує рахунки споживачів, а переказ коштів здійснювався через небанківського надавача платіжних послуг як платіжна операція (переказ без відкриття рахунку) у розумінні Закону України «Про платіжні послуги». Відтак, у цій категорії спорів належним доказом надання коштів є документ, який походить від суб`єкта, що безпосередньо забезпечував виконання платіжної операції та містить ідентифікуючі реквізити такої операції, а не лише документи внутрішньобанківського обліку, формування яких залежить від того, чи здійснював переказ саме банк і чи мав кредитодавець доступ до банківських документів третьої особи. Подана позивачем довідка надавача платіжних послуг оцінена судом як належний та допустимий доказ у розумінні ст. 7678, 89 ЦПК України, оскільки вона підтверджує факт успішного зарахування коштів та містить ключові відомості, необхідні для ідентифікації платежу (дата, сума, отримувач/маскування реквізитів, ідентифікатор транзакції тощо), і узгоджується з умовами договору (сума траншу, строк та графік платежу). Вимоги ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не встановлюють вичерпного переліку первинних документів, натомість визначають обов`язкові реквізити та можливість складання первинних документів в електронній формі. За таких обставин формальна відсутність у матеріалах справи платіжного доручення/меморіального ордера банку не нівелює доказової сили довідки оператора, тим більше за відсутності з боку відповідача будь-яких документальних контрдоказів щодо неналежності йому картки/рахунку або іншого призначення/підстав здійсненого переказу (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідач зобов`язання щодо повернення позики та сплати плати за користування позикою у строк до 18.11.2021 року не виконав, що свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму коштів. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо належності форми договору суд зазначає, що абзацом другим ч. 2 ст. 639 ЦК України встановлено: договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Порядок укладення електронного договору визначений ст. 1112 Закону України «Про електронну комерцію», який допускає підписання електронного правочину електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Матеріали справи містять електронний договір, а також відомості про його підписання позичальником одноразовим ідентифікатором, що підтверджує волевиявлення сторін і дотримання письмової форми. Окремо суд оцінює доведеність факту надання коштів. З огляду на реальний характер договору позики (ст. 1046 ЦК України) позивач повинен довести факт передання (перерахування) коштів позичальнику. Надані позивачем документи надавача платіжних послуг про успішне перерахування 5000 грн на картковий рахунок відповідача є належними та допустимими доказами надання позики, оскільки походять від суб`єкта, який здійснював платіжну операцію, містять ідентифікуючі відомості щодо суми та статусу операції, узгоджуються з умовами договору і не спростовані відповідачем. Відповідач заперечень щодо неотримання коштів не подав. За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача тіла позики в сумі 5000 грн є обґрунтованими. Разом із тим, визначаючи розмір процентів, що підлягають стягненню, суд виходить з того, що строк повернення позики за Траншем №1 встановлено договором до 18.11.2021 (пп. 1.5.3), а п. 3.3 договору передбачає нарахування плати за користування позикою до строку повернення траншу включно. Отже, договірна плата за користування позикою підлягає нарахуванню та стягненню саме в межах строку кредитування (строку користування коштами), погодженого сторонами за відповідним траншем. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування; після цього захист прав кредитора здійснюється у межах охоронних правовідносин, зокрема за правилами ст. 625 ЦК України. Такий підхід відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Оскільки за договором та графіком платежів (розділ 9) плата за користування позикою за Траншем №1 у межах строку до 18.11.2021 становить 1595 грн, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача процентів у сумі 1595 грн. У частині стягнення процентів, нарахованих поза межами строку кредитування, позов задоволенню не підлягає. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6595 грн, з яких 5000 грн - тіло позики та 1595 грн - проценти в межах строку кредитування. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову становить 21295 грн, задоволено 6595 грн, що складає 30,97 % від заявлених вимог. Позивач сплатив судовий збір у сумі 2423,00 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у сумі 750,40 грн. Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг та ціною позову. З огляду на характер спору, обсяг доказів і типовість категорії справ, суд вважає обґрунтованими та співмірними витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн, які підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам, що становить 929,09 грн.

Outcome: partial