Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

у листопаді 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду зі вказаним позовом, посилаючись на те, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , на утримання якого на підставі судового наказу від 25.06.2021 року з нього на користь відповідачки [PERSON] стягуються аліменти у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 23.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття. За доводами позивача, нарахування заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 276 888,09 грн є необгрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в зазначений період позивач та відповідачка проживали як родина, перебували у зареєстрованому шлюбі, позивач забезпечував сім`ю, завжди відповідально ставився до виконання своїх батьківських обов`язків, а відповідачка звернулася до виконавчої служби з виконавчим листом лише після розірвання шлюбу з позивачем. Разом з тим, позивач наголошує, що жодної офіційної інформації про відкриття зазначеного виконавчого провадження йому не надходило та протягом більшої частини періоду, який зазначено у розрахунку заборгованості, він та відповідачка проживали разом, позивач забезпечував сім`ю фінансово. Таким чином, усі витрати, пов`язані з утриманням родини, фактично здійснювалися позивачем, проте в розрахунку заборгованості не враховано реальні факти матеріального забезпечення, що призвело до безпідставного нарахування заборгованості за період з червня 2021 року по квітень 2025 року та відповідно, звернення до суду не є спробою уникнути виконання фінансових зобов`язань перед дитиною, а має на меті встановлення об`єктивної істини, визнання недійсним нарахування заборгованості по аліментах та захист прав позивача. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, що стягуються на підставі судового наказу Машівського районного суду Полтавської області від 25.06.2021 на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , що утворилась за період з червня 2021 року по квітень 2025 (а.с.1-4). У відзиві на позов відповідач із наведеними позивачем обставинами та правовими підставами позову не погодилася та позовні вимоги не визнала. Відповідач не заперечує факту проживання з позивачем за однією адресою, проте факт проживання в одному будинку не є свідченням належного виконання батьком свого обов`язку по утриманню та матеріальному забезпеченню сина. Право на звернення до суду по питанню стягнення аліментів не обмежено як проживанням батьків дитини за однією адресою, так і перебуванням їх у шлюбі. Саме неналежне матеріальне забезпечення дитини одним із батьків надає право іншому звернутись до суду. Це право є законним та його реалізація спрямована перш за все на забезпечення потреб та інтересів дитини. Посилаючись на норми чинного законодавства, відповідачка наголошує на тому, що судом було визначено мінімальний розмір аліментів, який передбачений законодавством на одну дитину. Таким чином, позивач зобов`язаний утримувати свого сина до досягнення ним повноліття та сплачувати аліменти на його утримання в розмірі, визначеному судовим наказом, виданим 25.05.2021 року Машівським районним судом Полтавської області. Всупереч викладеному, порушуючи права та законні інтереси дитини, позивач не сплачував аліменти та допустив заборгованість в значному розмірі, в сумі 276 888,09 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що з метою належного матеріального забезпечення сім`ї він надав відповідачці доступ до своїх банківських рахунків, однак викладене не відповідає дійсності та надані ним банківські квитанції не підтверджують наведенного факту та не є доказом того, що грошові кошти знімала саме відповідачка, а поодинокі випадки перерахування їй грошових коштів не є свідченням надання систематичної матеріальної допомоги на утримання сина. Позивач розцінює тривале незвернення відповідачкою судового наказу до примусового виконання як свідчення належного утримання ним дитини, проте вказане твердження є хибним, тому що відповідачка мала надію на збереження шлюбу, а тому сподівалась на те, що батько дитини все ж таки буде надавати належну матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідач зазначила, що прийняття рішення про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах зашкодить інтересам дитини, яка не отримує належного матеріального забезпечення від батька. Зважаючи на викладене, відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, проте пропонує позивачу розглянути можливість укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та в подальшому мирової угоди по справі. Відповідачка погоджується на укладення вказаного договору за умови забезпечення дитини житлом, а саме передачі позивачем синові права власності на будинок, в якому вони зараз проживають на підставі ч.ч.1, 2 ст.190 СК України (а.с.133-137). 13.01.2026 позивач направив до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачка, посилаючись на невиконання ним батьківських обов`язків щодо утримання дитини, не надала суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що у період, на який вона посилається, саме вона здійснювала повне та належне матеріальне забезпечення дитини. За таких обставин твердження відповідачки про ухилення позивача від утримання дитини є безпідставними, не підтверджені доказами та не можуть бути покладені в основу правової позиції у справі, тоді як факт належного виконання позивачем батьківських обов`язків підтверджується документально. Зокрема, лише після втручання працівників поліції, відповідачка повернула банківську картку [PERSON] . Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки вони спростовують твердження відповідача про те, що позивач надсилав грошові кошти лише поодинокими випадками, а також про те, що банківською карткою позивач міг користуватися самостійно або передавати її у користування третім особам. Позивач зазначає, що протягом 4 років відповідачка жодного разу не звернулась до державного виконавця з вимогою про стягнення з позивача аліментів на утримання сина, що свідчить про те, що питання утримання сина у неї не виникало, оскільки вони проживали однією сім`єю, позивач належно виконував обов`язки батька по утриманню їх сина і, лише після заяви позивача про намір розлучення, відповідачка звернулась до виконавчої служби. Таким чином, наведена непослідовність у діях відповідачки ставить під сумнів обгрунтованість її тверджень про систематичне ухилення позивача від виконання обов`язку щодо утримання дитини та не узгоджується із заявленною метою захисту прав та інтересів дитини. Також, позивач зазначив, що йому не було відомо про звернення відповідачки до суду із заявою про стягнення з нього аліментів і, лише у листопаді 2025 року після звернення позивача до Карлівського відділу державної виконавчої служби, ним були отримані усі матеріали виконавчого провадження. Станом на сьогоднішній день відповідачка продовжує проживати у житловому будинку позивача, відповідно побоювання щодо можливості залишитись разом з дитиною без житла є безпідставними та не підтверджуються жодними фактичними обставинами. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.152-154). Ухвалою від 28.11.2025 Машівський районний суд відкрив провадження по справі, залучив до участі як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Карлівський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та призначив підготовче судове засідання (а.с.114). Своєю ухвалою від 28.01.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с.229-230). У судове засідання позивач та представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, шляхом доставки електронного документу до електронного кабінету (а.с.235,236). Позивач у змісті позовної заяви просить розглядати справу без його участі, вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 4). У судовому заесіданні відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували, покликаючись на те, що обов`язок по утриманню дитини батьками встановлений на законодавчому рівні. У 2021 році [PERSON] отримала судовий наказ про стягнення аліментів з позивача [PERSON] на утримання сина [PERSON] , вкзаний судовий наказ пред`явила до виконання у квітні 2025 року та за вказаний період накопичилася заборгованість. У вказаний період сторони хоча і проживали разом, проте аліменти на утримання сина позивач не надавав, кошти, які перераховував на рахунок відповідачки, були сплачені позивачем та використані відповідачем для придбання необхідних речей для позивача під час служби в ЗСУ. Відповідач також пояснила, що спочатку не подавала на виконання судовий наказ про стягнення аліментів, бо надіялася що чоловік змінить ставлення до виховання дитини, оскільки він не приділяв належної уваги сину, не купляв необхідних речей, вона брала кредити, щоб купити потрібні речі для дитини. До червня 2022 року позивач перебував на службі по місцю проживання та знімав гроші зі своєї картки сам, тоді неодноразово приїздив у відпустку та давав картку матері. Дитину вона утримувала за власні кошти, а гроші, які давав позивач, витрачалися на сім`ю оплату комунальних послуг, ремонт будинку. У вересні 2025 року вони з позивачем розлучилися. Суд, з`ясувавши правову позицію позивача, заслухавши відповідача та її представника, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 30.04.2013 року Виконавчим комітетом Селещинської сільської ради Машівського району Полтавської області було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.13,100). [INFO] у позивача та відповідачки народився син - [PERSON] (а.с.14,101). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Машівської селищної ради Полтавської області №08-07-236 від 11.11.2025, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і має такий склад сім`ї: [PERSON] , 1986 р.н. дружина, [PERSON] , 2013 р.н. син, [PERSON] , 2008 р.н. син дружини (а.с.18 на зв., 103,161). За довідкою Селещинського ліцею Машівської селищної ради Полтавської області від 10.11.2025 року, [PERSON] , [INFO] , навчається в ОЗЗСО Селещинський ліцей Машівської селищної ради Полтавської області (а.с.17). 22.04.2025 року старшим державним виконавцем Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Філінською Я.О. на підставі судового наказу №948/489/21, виданого 30.06.2021 Машівським районним судом Полтавської області, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №77876500 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 23.06.2021 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.18,220). Як видно з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого Карлівським відділом державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області, заборгованість [PERSON] станом на жовтень 2025 року становить 276 888,09 грн (а.с.19, 103 на зв.,156,221). На а.с.20 на зв.-90 є надані АТ КБ «ПриватБанк» виписки по картці/рахунку [NUMBER] на ім`я [PERSON] за період з 01.01.2021 по 07.11.2025, в яких зазначені дати та деталі операцій. Як видно з військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», 26.02.2022 призваний у Збройні Сили України (а.с.7 на зв.-11,142-146). На а.с.12 та 146 на зв. є довідка командира військової частини [NUMBER] [PERSON] про те, що солдат [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 09.11.2023 року. Відповідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 20.06.2023 солдата [PERSON] вважати таким, що вибув з в/ч [NUMBER] солдатом резерву 2 запасної роти в/ч [NUMBER] (а.с.12 на зв.). Згідно з інформацією т.в.о. начальника ВП №3 Полтавського РУП в Полтавській області Ковальчука С., наданої [PERSON] стосовно вилучення банківської картки її сина у колишньої дружини, в ході перевірки та отриманих документів встановлено, що всі спірні питання було вирішено мирним шляхом (а.с.156 на зв.). 23.10.2025 року [PERSON] звернувся до старшого державного виконавця Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Філінської Я.О. із заявою про надання матеріалів по виконавчому провадженню та інформації про наявність/відсутність заборгованості за аліментами, та їх нарахування по виконавчому провадженню №77876500 (а.с.157-159). На а.с.166 є відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, в яких зазначені джерела отримання доходів [PERSON] та їх сума за період з 1 кварталу 2020 року по 1 квартал 2021 року. На а.с.167-215 є надані АТ КБ «ПриватБанк» виписки по картці/рахунку [NUMBER] за період з 21.02.2022 по 29.04.2024, в яких зазначені дати та деталі операцій. З консультаційного висновку №759 лікаря офтальмолога видно, що 18.07.2025 [PERSON] , [INFO] , звертався на консультацію за місцем проживання та надані чеки та квитанція до платіжної інструкції за придбані медичні препарати, сплачені [PERSON] ( а.с.216-217,218). Згідно з характеристикою класного керівника [PERSON] на учня 6-А класу [PERSON] , батько дитини [PERSON] впродовж навчального періоду участі в освітньому процесі не бере, успішністю та навчанням, досягненнями дитини не цікавиться, на батьківських зборах не був присутнім, зв`язок з класним керівником не підтримує (а.с.219). На а.с. є відпускний квиток солдата [PERSON] про надання йому частини щорічної основної відпустки терміном 15 діб, з 25.12.2024 по 08.01.2025 (а.с.223). Як наведено у статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. При цьому, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Зокрема, положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250,ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року). Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам є справедливий, відкритий і швидкий розгляд. Відповідно до частини п`ятої статті 124Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Позаяк зазначене рішення суду є чинним то воно підлягає обов`язковому виконанню. Підставою для звільнення від сплати нарахованої заборгованості по аліментам позивач зазначає ту обставину, що така виникла не у зв`язку із тим, що він ухилявся від обов`язку з утримання дитини, а тому, що вони з дружиною спільно проживали, він утримував сім`ю, оплачував житлово-комунальні послуги, і при цьому сторони вели спільне господарство, та фактично усі ці роки добровільно здійснював утримання сина. Відповідно до частини другої статті 197СК України за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Відповідно до пункту 22 постанови пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року- суд, у випадках передбаченихстаттею 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини,на які посилається платник аліментів, істотне значення,у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Водночас позивач не надав доказів надання матеріальної допомоги на утримання дитини в розмірі, визначеному рішенням суду. Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що він проживав з відповідачкою та дитиною разом та здійснював матеріальне забезпечення сім`ї, оскільки вчинення вказаних дій не знімає з батька обов`язок зі сплати аліментів на утримання сина. Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17, у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №№ 592/2683/17 та у постанові від 01 серпня 2018 року у справі №344/12158/16-ц. Отже, у задоволенні позову потрібно відмовити у повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed