Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 01 серпня 2025 року дочірнє підприємство «Газпостач» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільміськгаз» (далі ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз») звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожитий природний газ. В обґрунтування позовних вимог ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» зазначило, що підприємство поставило відповідачу як споживачу та власнику приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обсяги природного газу, а [PERSON] їх фактично прийняла. Таким чином, [PERSON] , будучи власником зазначеного приміщення, який отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб та враховуючи положення пункту 9 розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496 (далі Правила), та зміст довідки про стан розрахунків за період з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2022 року та довідки про фінансовий стан споживача, наданої оператором газорозподільної системи (далі також ГРМ), здійснила фактичне споживання природного газу, чим акцептувала (підтвердила) свою згоду на приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам. У позові зазначено, що вказаним пунктом 9 розділу ІІІ Правил, за відсутності укладеного в установленому порядку договору постачання природного газу з постачальником споживач не має права споживати природний газ із газорозподільної системи та має подати оператору ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт, однак відповідач не подала до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу, а фактично проводила споживання природного газу. Отже, між сторонами склались фактичні договірні відносини зі споживання природного газу, за якими позивачем було поставлено об`єми природного газу, [PERSON] прийняла (споживала) дані обсяги газу, однак, не здійснила оплату за спожитий природний газ. Позивач у частині строків позовної давності звертає увагу суду, що заборгованість відповідача виникла у лютому 2019 року та у зв`язку із продовженням споживанням природного газу [PERSON] до квітня 2022 року та частковим погашенням заборгованості, і вже станом на дату пред`явлення позову до споживача така заборгованість становила 21 027,29 грн. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX в Україні введено воєнний стан, який було неодноразово продовжено та який діє дотепер. Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ було внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у пункті 19 вказано, що перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом зупиняється на строк дії такого стану. Відтак, ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» зазначає, що через неоплату відповідачем фактично обсягу спожитого газу виникла потреба у судовому захисті прав позивача. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідач [PERSON] своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористалася. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялося належним чином, однак від їхнього представника надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, у якій також вказано, що сторона позивача позовні вимоги підтримує повністю, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Статтею 128 ЦПК України унормовано особливості виклику учасників справи у судове засідання судовими повістками про виклик. Верховний Суд, аналізуючи приписи пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, зазначив, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі, отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова від 30 листопада 2022 року, справа № 760/25978/13-ц). Згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як було зазначено, позивач та його представник скористалися вимогами цієї норми. Тож суд вважає за можливе проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такий висновок суду кореспондує з висновком Верховного Суду, який полягає у тому, що у випадку якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова від 01 жовтня 2020 року, справа № 361/8331/18). Відтак, суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без їх участі, а тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з неявкою учасників справи, беручи до уваги приписи частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 424404735 від 28 квітня 2025 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2264878361252 (а.с. 12). У довідці про фінансовий стан споживача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] , договір № 19666 від 29 квітня 2025 року, вказано обсяг споживання та об`єм газопостачання, ЕІС-код 56ХМ32А00995233Н (а.с. 9). Згідно з довідкою про стан розрахунків з ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» за період з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2022 року [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] , становить 21 027,29 грн (а.с. 7, 8). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята). Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України власність зобов`язує; власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома). Відповідно до статті 319 ЦК України власність зобов`язує (частина четверта); власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частина п`ята). Конституційний Суд України виснував, що власність гарантує не лише права власників, а й зобов`язує, покладає на них певні обов`язки, саме про це йдеться у статтях 13 і 41 Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства; отже, для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002). Цивільне законодавство, з-поміж іншого, ґрунтується на тому, що зобов`язання має виконуватися належним чином. Так, згідно з приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором, що передбачено частиною першою статті 901 ЦК України. Функціонування ринку природного газу в Україні урегульовано, зокрема, положеннями Закону України «Про ринок природного газу» від 9 квітня 2015 року № 329-VIII (далі Закон № 329). Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 329 постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Згідно з частиною другою статті 13 Закону № 329 споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. Згідно з пунктами 1.1. 1.3. розділу I Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500 типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону № 329 та Правил та є однаковими для всіх побутових споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначений строк у порядку, передбаченому Правилами. За відсутності укладеного в установленому порядку договору постачання природного газу з постачальником споживач не має права споживати природний газ із газорозподільної системи та має подати оператору ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт (пункт 9 розділу ІІІ Правил). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі Закон № 2189), житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг, згідно частини першої статті 6 Закону № 2189, є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189; виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2189). За статтею 7 Закону № 2189 споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (пункт 1 частини першої); індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини другої). Тож згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17) вказано, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (пункт 79). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року, справа № 401/710/15-ц). Верховний Суд зауважив, що за загальним правилом, власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги; разом із тим, власник не позбавлений права вимагати від осіб, які фактично користуються (споживають) житлово-комунальними послугами сплати відповідної компенсації, якщо інше не передбачено договором між ними (пункт 45 постанови від 07 лютого 2024 року, справа № 372/2236/21). Судом встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15 лютого 2021 року, вбачається, що 11 лютого 2021 року зареєстровано юридичну особу дочірнє підприємство «Газпостач» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільміськгаз», код ЄДРПОУ: 39456152, вид економічної діяльності торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи (основний). Згідно наданого позивачем розрахунку, який суд визнає належним та допустимим доказом, загальна заборгованість [PERSON] перед ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» за надані послуги з розподілу природного газу за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] , за період з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2022 року становить 21 027,29 грн. Вказаний розрахунок не було спростовано відповідачем [PERSON] , як і не було надано доказів звернення [PERSON] до ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» з заявою про припинення розподілу природного газу за її адресою споживання. Отже, судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, фактично користувалася послугами газопостачання, а тому, відповідно до наведених приписів законодавства, має обов`язок щодо їх оплати. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині строку позовної давності, суд погоджується із тим, що заборгованість відповідача виникла у лютому 2018 року та у зв`язку із подальшим споживанням природного газу до квітня 2022 року, наступним частковим погашенням заборгованості, та станом на дату пред`явлення цього позову до споживача така заборгованість становила 21 027,29 грн. Враховуючи норми постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ тощо, суд констатує, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явилася та не надала суду будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів на спростування обставин, наведених у позові, зокрема щодо відсутності заборгованості або іншого її розміру, відтак суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Враховуючи вищенаведене, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 21 027,29 грн. Відповідно до частин першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 3 028 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 3469 від 18 липня 2025 року (а.с. 6). З огляду на задоволення позовних вимог, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати. Одночасно суд роз`яснює, що згідно з вимогами статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Outcome: approved