Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому зазначив, що 03.08.2022 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2022/3310899 продав належний йому транспортний засіб марки «KIA», моделі «Forte», 2016 р.в., ТОВ «ОК.ФИШ» за ціною 485000 грн. Вказаний договір було укладено в ТСЦ РСЦ ГСЦ МВС України №1249. Посилаючись на те, що він свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та передав автомобіль у власність покупця, а останній, в свою чергу в порушення вимог п.5.1 договору не сплатив кошти за придбаний автомобіль, позивач просив стягнути з відповідача 485000 грн. у рахунок вартості проданого транспортного засобу, а також у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні витрати в сумі 163029 грн. 14 коп., 3% річних в сумі 46121 грн. 50 коп., у відповідності до ст.549 ЦК України пеню в сумі 75792 грн. 88 коп., а всього стягнути 769943 грн. 52 коп. У наданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на умови п.2.1 договору купівлі-продажу та своєчасне проведення розрахунку із позивачем одразу після підписання договору. Той факт, що позивачем упродовж трьох років не звертався до відповідача, свідчить про недобросовісну поведінку позивача, з метою введення суду в оману з особливих корисних мотивів. Крім того, з огляду на умови договору купівлі-продажу та доводи позивача, порушення на його думку права мало місце 08.03.2022 року. Таким чином, останнім днем строку позовної давності, в межах яких позивач міг звернутись до суду, було 04.08.2025 року. В той час, як позовна заява подана до суду 03.10.2025 року. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання свої зобов`язань за договором та сплати коштів. Спілкування між позивачем та директором відповідача здійснювались в ході усних бесід та особистих зустрічей, в ході яких позивачу надавались документи щодо звітування відповідачем перед податковими органами про придбання автомобіля та наступного його перепродажу. Позивач довго очікував на добросовісність відповідача. Однак, в силу того, що з початку 2024 року позивач проходив військову службу, питання звернення до суду за захистом своїх прав було відтерміновано. В частині пропуску строку позовної давності представник позивача зазначив, що з урахуванням строків встановленого карантину та відповідних законодавчих змін, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом №540-ІХ. Строк дії карантину був скасований 30.06.2023 року. Таким чином, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року. Крім того, з урахуванням введення з 24.02.2022 року воєнного стану в Україна та внесених змін в законодавство, строк позовної давності було продовжено від початку воєнного стану і такий стан триває до теперішнього часу. Тобто, позовні вимоги пред`явлені в межах строків позовної давності. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 08.10.2025 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Протокольною ухвалою від 03.12.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, а представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених ними в поданих заявах по суті справи. Заслухавши представників сторін, перевіривши доводи, викладені останніми в поданих заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд враховує наступне. Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Кодексу. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 662 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст.663 ЦК України). Згідно ч.1 ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Згідно ч.ч.1-3 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Частиною 1 ст.693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. В свою чергу ст.538 ЦК України встановлено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок. Суд встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що 03.08.2022 року між останніми було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2022/3310899, за умовами якого [PERSON] продав, а ТОВ «ОК.ФИШ» придбало належний позивачу транспортний засіб марки «KIA», моделі «Forte», 2016 р.в. Умовами п.3.1 договору ціна продажу транспортного засобу була погоджена сторонами в сумі 485000 грн., ТОВ «ОК.ФИШ» за ціною 485000 грн., яку покупець зобов`язався сплатити в порядку та на умовах визначених цим договором. Як зазначив позивач та не заперечувалось відповідачем, позивачем було виконано умови договору та передано у власність відповідача транспортний засіб. В свою чергу позивач посилався на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо сплати коштів за проданий транспортний засіб в сумі 485000 грн., в той час як відповідач вказану обставину заперечував, посилаючись на здійснення повного розрахунку з позивачем при укладенні договору. Таким чином, предметом доказування в цьому спорі є встановлення обставини проведення відповідачем розрахунку з позивачем у будь-якій формі (готівковій чи безготівковій). Відповідно до ст.1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Проте порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Стосовно посилань представника відповідача на положення п.2.1 договору купівлі-продажу, як підтвердження факту проведення розрахунку із позивачем при укладенні договору купівлі-продажу, суд враховує наступне. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.09.2020 року у справі №916/667/18, провадження №12-145гс19, зазначено, що: «7.22. договір як документ може містити зміст одного договору, декількох договорів, зміст інших правочинів та інші відомості, які правочинами не є. 7.24. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 червня 2016 року продаж частки 80 % у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін вчиняється за 5 520 000,00 грн. Гроші у вказаній сумі продавці отримали у відповідних частках повністю до підписання зазначеного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі товариства здійснені повністю та про те, що немає претензій до покупців щодо оплати з боку продавців. 7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом. 7.26. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. 7.27. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 7.28. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою. 7.36. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. 7.37. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі №361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року». Згідно п.2.1 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу встановлено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. На відміну від обставин справи та положень п.5 договору, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі №916/667/18, провадження №12-145гс19, який Велика Палата Верховного Суду визначила як розписку, що підтверджує проведення розрахунку між сторонами до підписання договору, положення п.2.1 договору купівлі-продажу від 03.08.2022 року укладеного між сторонами у даній справі, виходячи з його змісту, лише встановлюють порядок передачі товару продавцем покупцю після здійснення повної оплати, проте, не засвідчують самого факту оплати. Як зазначив представник позивача під час розгляду справи в суді між позивачем та керівництвом відповідача на момент укладення договору існувала усна домовленість щодо здійснення відповідачем оплати за договором після його укладення та позивач покладався на добросовісність відповідача. Посилаючись на здійснення розрахунків з позивачем в повному обсязі, відповідач під час розгляду справи в суді не представив суду жодного доказу щодо здійснення повного або часткового розрахунку із позивачем у будь-якій формі (готівковій або безготівковій). За вказаних вище обставин, а також враховуючи положення ч.3 ст.692 ЦК України, згідно яких продавець має право вимагати оплати товару, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача коштів в сумі 485000 грн. є обгрунтованими, заявлені у передбачений законом спосіб та підлягають задоволенню. Стосовно доводів представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, суд вважає безпідставними посилання останнього на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі №990/115/22, оскільки останні стосувались дотримання під час воєнного стану процесуальних строків звернення до суду в порядку КАС України. В той час, як вданому випадку підлягає перевірці дотримання позивачем строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. При цьому суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом №540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 року у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.0006.2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року. Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022 року. Надалі Законом України від 08.11.2023 року №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХнабрав чинності 30.01.2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024 року, а після 30.01.2024 року перебіг такого строку зупинився. Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було виключено Законом України №4434-ІХ від 14.05.2025 року «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04.09.2025 року. З урахуванням наведеного, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк до 04.09.2025 року. Оскільки договір купівлі-продажу між сторонами було укладено 03.08.2022 року, а позов пред`явлено 23.10.2025 року, встановлений ст.257 ЦПК України трирічний строк позовної давності до вимоги про стягнення несплачених відповідачем коштів за договором купівлі-продажу, позивачем пропущено не було. В частині заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних витрат в сумі 163029 грн. 14 коп., 3% річних в сумі 46121 грн. 50 коп., а також у відповідності до ст.549 ЦК України пені в сумі 75792 грн. 88 коп., суд враховує наступне. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно договору купівлі-продажу вбачається, що в останньому не встановлювались конкретні строки та порядок здійснення оплати за договором. Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, між останнім та керівництвом відповідача існувала домовленість про здійснення оплати після укладення договору купівлі-продажу, без визначення конкретної дати такої оплати. Будь-яких доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо подальшого звернення до відповідача з вимогами щодо виконання зобов`язань за договором у певні строки, позивачем не надано. З вимогою до відповідача позивач фактично звернувся шляхом пред`явлення позову до суду 03.10.2025 року. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені, нарахованих до 03.10.2025 року, є безпідставними та такими, що не грунтуються на законі. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором купівлі-продажу транспортного засобу №1249/2022/3310899 від 03.08.2022 року в сумі 485000 грн., а також у відповідності до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог - витрати по сплаті судового збору в сумі 4850 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Outcome: partial