Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1210100000:07:202:0051, площею 1,4074 га за період з 15.12.2021 по 24.10.2024 у розмірі 2 919 438, 39 грн. згідно часток кожного із співвласників майна, а саме з [PERSON] - 1 459 719,20 грн., [PERSON] 729 859,60 грн., [PERSON] 729 859,60 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на території Чечелівського району міста Дніпра сформовано земельну ділянку комунальної власності площею 1,4074 га за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:07:202:0051). На ній розташовано комплекс будівель площею 1865,7 кв.м., власниками яких є [PERSON] (1/2 частки), [PERSON] (1/4 частки) та [PERSON] (1/4 частки). Раніше ця ділянка перебувала в оренді [PERSON] згідно з договором від 29.11.2006 року, термін дії якого закінчився 14.12.2021 року. Оскільки нові власники нерухомості не продовжили договір та не оформили правовстановлюючих документів, ділянка використовується без правових підстав. Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі є платним, а згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України та практики Великої Палати Верховного Суду, кошти, збережені орендарем без договору, вважаються безпідставно набутими. Власники майна зобов`язані були ініціювати оформлення оренди, проте не зробили цього, чим завдали збитків бюджету територіальної громади. За період з 15.12.2021 по 24.10.2024 сума безпідставно збережених коштів становить 2 919 438,39 грн, які підлягають стягненню з відповідачів пропорційно їхнім часткам у власності на нерухоме майно. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Суть заперечень відповідачів полягає у повній необґрунтованості позовних вимог через невірне визначення Позивачем розміру та періоду стягнення коштів, а також через використання неналежних доказів. По-перше, Позивач безпідставно застосував при розрахунку річну ставку орендної плати у розмірі 3%, тоді як чинним рішенням Дніпровської міської ради № 13/27 від 06.12.2017 для земель промисловості встановлено ставку 1,3%. Таке самовільне завищення ставки Позивачем суперечить його власним нормативним актам. По-друге, Позивач діяв недобросовісно, умисно затягуючи процедуру оформлення права оренди: замість встановленого законом одного місяця, рішення про надання дозволу на розроблення документації приймалося понад півтора року (18 місяців). Згідно з принципом добросовісності та позицією Верховного Суду щодо недопустимості «зловживання правом на зло», період бездіяльності міської ради має бути виключений з розрахунку, що скорочує період відповідальності до 11.05.2023 року. По-третє, надані Позивачем розрахунки нормативної грошової оцінки від КП «Муніципальний землевпорядний офіс» є неналежними доказами, оскільки це підприємство не є органом Державного земельного кадастру, а самі документи не містять належних реквізитів та печаток. З огляду на вказане, за розрахунком Відповідачів, максимальна сума можливих нарахувань за період законного користування та за коректною ставкою становить 578 905,73 грн, що в рази менше за заявлену Позивачем суму, проте через недоведеність розміру нормативної грошової оцінки належними доказами, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Прокурором подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вказано наступне. Використання землі в Україні є платним згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України, а обов`язок сплати коштів за таке користування виникає безпосередньо з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна і не залежить від наявності оформлених правовстановлюючих документів. Позивач наполягає, що оскільки Відповідачі є фактичними користувачами земельної ділянки без укладеного договору оренди, правовідносини між сторонами є кондикційними (безпідставне збереження майна), що регулюються статтями 12121214 Цивільного кодексу України. У таких зобов`язаннях наявність чи відсутність вини Відповідачів не має значення, а тому аргументи щодо зволікання міської ради в оформленні документів не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку повернути власнику збережені кошти за весь період фактичного використання землі (з 15.12.2021 по 24.10.2024). Щодо розміру нарахувань, Позивач вважає застосування ставки 3% від нормативної грошової оцінки обґрунтованим, посилаючись на обмеження, встановлені Податковим кодексом України (п.п. 288.5.1 ст. 288), та цільове призначення ділянки. Окремо Позивач наголошує на правомірності використання розрахунків КП «Муніципальний землевпорядний офіс» як належних доказів, мотивуючи це неможливістю автоматичного отримання витягів з ДЗК за минулі роки та наявністю у вказаного підприємства повноважень на здійснення таких розрахунків згідно з його Статутом та рішеннями міської ради. На переконання Позивача, надані ним докази є достатніми, а розрахунок вірним, що зумовлює необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Прокурор в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 19 листопада 2006 року між Дніпровською міською радою та [PERSON] строком на 15 років, укладено Договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:07:202:0051, площею 1,4074 га, за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщено об`єкти нерухомого майна, які зазначено в акті приймання-передачі земельної ділянки. Згідно договору дарування частини будівель та споруд від 29 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняв як дарунок об`єкт нерухомого майна: частини будівлі та споруди, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно договору дарування частини будівель та споруд від 29 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] , [PERSON] прийняв як дарунок об`єкт нерухомого майна: частини будівлі та споруди, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 05 грудня 2017 року укладено договір про зміну права власності між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого домовились про поділ належної [PERSON] , [PERSON] частини, і вважають що їх частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно є рівними, тобто по частині у кожного. 20 січня 2018 року укладено договорі купівлі-продажу частки нерухомого майна між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає частку у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:07:202:0051, площею 1,4074 га. Згідно з Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку - земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:07:202:0051, загальною площею 1,4074 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради з 19 травня 2021 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Національної кадастрової системи, земельна ділянка за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є власником об`єкту нерухомого майна до теперішнього часу не зареєстрована, а також відсутня інформація щодо укладеного договору оренди вказаної земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:07:202:0051. Контроль за використанням земель комунальної форми власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. На запит окружної прокуратури №51-1307 від 11.03.2025 року, Дніпровська міська рада повідомила, що комісією з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській було розглянуто матеріали стосовно суми коштів, збережених у себе землекористувачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за рахунок власника земельної ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави по [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:07:202:0051). На засіданні Комісії 24.10.2024 року було затверджено розрахунок коштів, збережених у себе землекористувачами зазначеної земельної ділянки за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави (протокол Комісії від 24.10.2024 року № 9). Також, вказали, що Департаментом правового забезпечення Дніпровської міської ради не вживались заходи претензійно-позовного характеру щодо стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості від доходу, отриманого за рахунок безпідставно набутого майна (орендна плата) внаслідок використання земельної ділянки комунальної форми власності без правовстановлюючих документів. Як вказує позивач у позовній заяві, відповідно до розрахунку за період з 15.12.2021 року по 24.10.2024 року, розмір суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави, збитки, завдані Дніпровській міській раді за період користування землею з 15.12.2021 року по 24.10.2024 року складають 2 919 438,39 грн., зокрема, згідно часток кожного із співвласників майна розмір коштів складає: [PERSON] 1 459 719,20 грн.; [PERSON] 729 859,60 грн.; [PERSON] 729 859,60 грн. Відповідно до інформації ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 27.02.2025 №9473/5/04-21-10-16 та від 09.062025 № 27479/5/04-36-24-06-07 відсутня інформація стосовно укладених між Дніпровською міською радою та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договорів оренди землі на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України за період з 15.12.2021 по теперішній час плата за землю відповідачам не нараховувалась, сплата відсутня, податкові декларації з плати за землю не подавались. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України). Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу). За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України). Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Отже, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16). Частиною першою статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, визначеними щодо неї правами. Як унормовано статтею 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування Земельної ділянки передбачає визначення і площі, меж та внесення інформації про неї до Державного зомельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Такий правовий висновок також викладений в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 922/1646/20 та від 04 березня 2021 року у справі № 922/3463/19. Згідно з Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку - земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:07:202:0051, загальною площею 1,4074 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради з 19 травня 2021 року. Отже, судом встановлено, що земельна ділянка є сформованною. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності відповідачів. Таким чином, відповідачі, у період з 15.12.2021 року по 24.10.2024 року, здійснювали фактичне користування земельною ділянкою, без достатньої правової підстави, а тому є такими, що за рахунок власника цієї ділянки, зберігали у себе кошти, які мали заплатити за користування нею, й зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Згідно зі статтею 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України, у вказаній редакції). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності". Оскільки, відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 06 грудня 2017 року №13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста» встановлено на території міста ставки земельного податку та розмір орендної плати за землю. Згідно Додатку 1 до рішення міської ради від 06 грудня 2017 року №13/27 встановлено, що за землі з призначенням «Землі промисловості» (т.1 а.с. 90) розмір річної ставки орендної плати складає 1,300 (т.1 а.с. 82-96). Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок за спірний період вважає, що він не відповідає вимогами законодавства, у зв`язку з чим, судом здійснено свій розрахунок, з урахуванням ставки орендної плати - 1,300. Відтак, сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 15.12.2021 року по 24.10.2024 року становить 1265089,95 грн. і ця сума підлягає стягненню з відповідачів пропорційно частки власності на нерухоме майно. Необхідно стягнути з [PERSON] 632 544,98 грн., [PERSON] 316 272,49 грн., [PERSON] 316 272,49 грн. Позивач в позові зазначив, що власники майна зобов`язані були ініціювати оформлення оренди, проте не зробили цього. Судом встановлено, що 05 квітня 2023 року відповідачами було подано до Дніпровської міської ради (голові міської ради) заяву про надання дозволу на розробок технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 1,4074 га, яка розташована за адресою: м. Дніпро, Криворізьке шосе, 23-а, кадастровий номер 1210100000:07:202:0051 (т.1. а.с. 175). Тільки рішенням Дніпровської міської ради від 23 жовтня 2024 року №121/56 надано дозвіл відповідачам на розроблення технічної документації із землеустрою (т.1, а.с. 177). 03 квітня 2025 року відповідачі звернулися до Дніпровської міської ради (голові міської ради) із клопотанням про затвердження технічної документації та передачі в оренду земельну ділянку по фактичному розміщенню будівель та споруд, загальною площею 1,4074, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, рішення Дніпровською міською радою на теперішній час не прийнято. В порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури слідує стягнути судовий збір в сумі 18 976,35 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом).

Outcome: partial