Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

25.03.2025 виконавчий комітет Володимирської міської ради (як орган опіки та піклування) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Суть позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Зокрема, у зв`язку з безпосередньою загрозою життю та здоров`ю дитини, 08.04.2024 дівчинку було вилучено у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю у батьків, які на момент візиту комісії перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння. У помешканні панувала антисанітарія, були відсутні продукти харчування, а газо- та електропостачання відключені за борги. Позивач зазначає, що відповідачі ведуть асоціальний спосіб життя, ніде не працюють та систематично зловживають спиртними напоями. [PERSON] неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, а також зафіксовано випадок прояву агресії з його боку із застосуванням сокири до старшого сина [PERSON] . Обоє батьків неодноразово притягувалися до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП, проте належних висновків не зробили. Незважаючи на надання терміну для виправлення ситуації, відповідачі не вжили жодних заходів для налагодження побуту чи працевлаштування. Натомість під час перебування дитини в патронатній сім`ї вони виявляли агресію до вихователів та негативно впливали на психоемоційний стан доньки. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає за необхідне позбавити відповідачів батьківських прав та стягнути з кожного з них аліменти на утримання дитини у розмірі по 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою суду від 31.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи. 24.04.2025 представником відповідачів до суду подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 19.05.2025 задоволені клопотання сторін про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Під час судового розгляду справи суд в порядку ч.2 ст.13 ЦПК України з власної ініціативи витребував докази щодо доходів відповідачів, фактів притягнення їх до адміністративної відповідальності та проходження відповідачем [PERSON] військової служби. Також в порядку ч.4 ст.81 ЦПК України суд зобов`язав сторону відповідачів надати докази покращень житлово-побутових умов або забезпечити представникам органу опіки доступ до житла для проведення контрольного обстеження. При цьому судом було роз`яснено стороні відповідача, що у разі ненадання доказів або перешкоджання у їх збиранні, суд може визнати факт відсутності таких покращень встановленим. Будь-яких письмових доказів покращень суду надано не було. Незважаючи на задоволення судом клопотання сторони відповідачів про опитування в судовому засіданні малолітньої [PERSON] , безпосередня реалізація цієї процесуальної дії виявилася неможливою з огляду на найкращі інтереси дитини. Зокрема, органом опіки та піклування суду було надано доказ (відеозапис), що демонстрував вкрай негативну та болісну реакцію дівчинки на можливість зустрічі з батьками в судовому засіданні: дитина емоційно не сприйняла такої можливості, що спровокувало у неї стан гострої істерики. Після демонстрації в судовому засіданні вказаних відеоматеріалів, що підтверджують нестабільний психоемоційний стан малолітньої, судом було повторно поставлено на обговорення питання щодо доцільності її особистого опитування. Враховуючи очевидний ризик завдання дитині повторної психологічної травми, сторона відповідачів зняла своє клопотання про опитування дитини, що було прийнято судом. 03.02.2026 завершено судовий розгляд, суд перейшов у стадію ухвалення судового рішення у зв`язку з чим оголошено перерву. Позиція відповідачів за відзивом на позовну заяву. Сторона відповідачів просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію мотивують тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не надано беззаперечних доказів винної поведінки батьків, які б свідчили про їхнє свідоме та злісне ухилення від виконання своїх обов`язків. Орган опіки та піклування не надав належним чином завірених копій судових рішень щодо притягнення відповідачів до відповідальності, а згадувана медична довідка про травмування сина не відповідає вимогам доказовості, оскільки не містить підпису лікаря та печатки закладу. Сторона відповідачів стверджувала, що на той час обставини, які стали підставою для відібрання дитини, повністю усунуті. Зокрема, [PERSON] з листопада 2024 року офіційно працевлаштована у КП «Володимирське ТМО» на посаді двірника, сумлінно виконувала свої трудові обов`язки, не мала порушень трудової дисципліни та отримувала стабільну заробітну плату, що дозволяє забезпечити належний рівень життя дитини. Відповідач [PERSON] перебував у лавах Збройних Сил України, де характеризувався виключно позитивно як дисциплінований та відповідальний військовослужбовець, який не схильний до вживання спиртних напоїв та користується авторитетом серед товаришів по службі. Крім того, відповідачі вказували на суттєве покращення житлово-побутових умов у їхньому помешканні. Заборгованість за комунальні послуги, яка стала причиною відключення комунікацій повністю погашена, у будинку відновлено електро-, газо- та водопостачання. У житлових приміщеннях наведено порядок, створено умови для виховання та розвитку дитини, наявні необхідні продукти харчування. Батьки запевняють, що щиро люблять доньку, прагнуть її повернення та мають намір і надалі сумлінно виконувати свої батьківські обов`язки. На думку відповідачів, позивач трактує ситуацію однобічно, не враховуючи позитивних змін у житті сім`ї та прагнення батьків виправити попередні помилки. Вони наголошують, що в матеріалах справи відсутні докази того, що їхня поведінка є незворотною, а застосування такого суворого заходу як позбавлення батьківських прав суперечить практиці Європейського суду з прав людини та принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки розірвання сімейних зв`язків є допустимим лише у виняткових випадках. Відтак, відповідачі вважають позовні вимоги передчасними та необґрунтованими. Позиція сторін в судових засіданнях. Представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові. Окремо вказали на те, що відповідач [PERSON] дійсно рахується військовослужбовцем ЗСУ, проте як на час відібрання дитини, так і в подальшому знаходився вдома, а з червня 2025 року наказом командира військової частини його визнано таким, що самовільно не повернувся на військову службу з лікування. За доводами представників позивача [PERSON] і на даний час періодично знаходиться вдома, продовжує вести антисоціальний спосіб життя, не працює (не служить), а отже не має легального заробітку, зловживає алкогольними напоями, схильний до домашнього насильства. Під час перебування дитини в сім`ї патронатного вихователя було зафіксовано факти неналежної та деструктивної комунікації [PERSON] з малолітньою донькою, що супроводжувалася використанням батьком нецензурної лексики та зневажливих висловлювань у відповідь на звернення дитини. Окрім того, процес спілкування з дитиною відбувався на фоні демонстративного вживання відповідачем [PERSON] алкогольних напоїв безпосередньо під час відеозв`язку з дитиною, що свідчить про його повну байдужість до морально-психологічного стану дівчинки та ігнорування загальноприйнятих етичних норм виховання. Така поведінка батька є прямим підтвердженням його небажання змінювати спосіб життя та створює реальну загрозу для формування здорової психіки малолітньої [PERSON] . Представники позивача наголосили, що відповідачка [PERSON] не лише не вважає таку поведінку [PERSON] ненормальною, а й всіляко потурає його деструктивним діям, розділяючи асоціальний спосіб життя чоловіка та зловживає алкогольними напоями разом із ним. Замість захисту інтересів дитини, мати виправдовує дії батька, чим демонструє повну байдужість до морально-психологічного стану доньки та ставить власні згубні звички вище за безпеку дитини. За період розгляду справи [PERSON] дійсно неодноразово працевлаштовувалась двірником у КП «Полігон», потім у КП «Володимирське ТМО», проте її було звільнено з роботи через зловживання алкоголем та неналежне виконання своєї роботи. У зв`язку з цим на даний час [PERSON] також не має заробітку, а отже легальних засобів для забезпечення дитині належних умов життя. Сторона позивача заперечила доводи відповідачів про покращення житлово-побутових умов у їхньому помешканні, вказала, що за час розгляду справи відповідачі жодного разу не надали доступу до їхнього житла службі у справах дітей для обстеження умов їхнього проживання. Крім того, за доводами сторони позивача, малолітня [PERSON] під час рідкісних телефонних розмов не виявляє прихильності до відповідачів та прямо висловлює небажання повертатися до попереднього місця проживання. На підтвердження цього суду продемонстровано відеозапис, де спроба підготувати дитину до зустрічі з батьками у суді викликала у неї стан гострої істерики та паніки. З огляду на очевидний ризик повторної психологічної травми та категоричну відмову дівчинки від контакту, орган опіки та піклування не привіз її до залу суду. Така позиція дитини, на думку органу опіки та піклування, є наслідком тривалого неналежного ставлення батьків до своїх обов`язків та відсутності з їхнього боку ініціативи щодо налагодження здорової родинної комунікації. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачів - адвокат Філюк В.І. проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У своїх поясненнях [PERSON] зазначила, що має стійку емоційну прив`язаність до доньки, виявляє до неї материнську любов та просила не застосовувати до неї такий радикальний захід, як позбавлення батьківських прав. Представник відповідачів наголосив, що позбавлення батьківських прав за своєю правовою природою є крайнім заходом впливу, який застосовується виключно за наявності доведеної винної поведінки батьків. Адвокат зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів свідомого чи злісного ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків. За позицією відповідачів, батьки підтримують зв`язок із дитиною та цікавляться її життям, а складне матеріальне становище сім`ї чи незадовільні побутові умови не можуть бути самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. Фактичні обставини встановлені судом за доказами сторін. Копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] стверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] . Сьогодні дитині виповнилось 7 повних років. Згідно з Актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 05.04.2024, о 19:00 год. цього дня малолітню [PERSON] було негайно вилучено у батьків - [PERSON] та [PERSON] . Підставою для вилучення став встановлений спеціалістами вкрай небезпечний рівень безпеки дитини. Під час перебування за місцем проживання дитина скаржилася на голод та просила про допомогу, вказуючи, що протягом дня не вживала їжі. Перевіркою встановлено повну відсутність у будинку продуктів харчування, засобів гігієни, а також незадовільний санітарний стан приміщення (брудний одяг, постільна білизна). На момент візиту дитина мала візуальні ознаки недогляду та занедбаності, зокрема у неї було виявлено педикульоз. Обоє батьків перебували у стані вираженого алкогольного сп`яніння, що підтвердили особисто під час складання акта, проте його не підписали та письмових пояснень не надали. Після вилучення малолітню [PERSON] було влаштовано до сімейних форм виховання. Батькам офіційно роз`яснено недопустимість зловживання алкогольними напоями та попереджено про цивільну та адміністративну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини На підставі наказу начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради № 13 від 08.04.2024 малолітню [PERSON] тимчасово влаштовано на виховання та утримання до її тітки [PERSON] . Наказом начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради № 14/9 від 08.04.2024 малолітню [PERSON] постановлено на облік дітей, які опинились у складних життєвих обставинах. На підставі рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради № 171 від 25.04.2024 малолітню [PERSON] відібрано у матері [PERSON] та батька [PERSON] . Згідно рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради № 317 від 16.08.2024 малолітню [PERSON] влаштовано в сім`ю патронатного вихователя [PERSON] з 08.08.2024, де вона перебуває і на даний час. Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради № 345 від 29.08.2024 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх дочки [PERSON] . Згідно висновку батьки злісно ухиляються від виконання батьківських обов`язків, з народження дитини не мають власних засобів на існування, оскільки не працюють. В будинку де проживала сім`я за несплату відключені усі комунікації, [PERSON] та [PERSON] готували їжу на вогнищі посеред власного подвір`я. 08.04.2024 дитину було вилучено у батьків, тимчасово влаштовано до тітки [PERSON] , потім до патронатної сім`ї. З моменту вилучення дитини мати влаштувалась на роботу двірником, але відгуки про неї як працівника є негативними. Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради № 499 від 18.12.2024 продовжено термін перебування малолітньої [PERSON] в сім`ї патронатного вихователя [PERSON] терміном на шість місяців. Згідно долученої до справи довідки про нараховані суми доходів (форма ОК-5) відповідача [PERSON] встановлено, що з 2013 по 2018 рік та з 2018 по 2024 рік він легальних доходів не отримував. Протягом 2018 року йому було нараховано 13 165, 98 грн від КП «Полігон», а за 2024 рік йому нараховано 35692, 16 грн доходу від військової частини [NUMBER] . На підставі витребуваної з ініціативи суду відповіді № 2310084 від 05.02.2026 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також про суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи відповідач [PERSON] з квітня 2025 року по липень 2025 року отримав грошове забезпечення від військової частини [NUMBER] у розмірі 304 264, 05 грн. З липня до кінця 2025 року [PERSON] легальних доходів не має. На підставі витребуваної з ініціативи суду відповіді № 2310100 від 05.02.2026 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також про суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи відповідачка [PERSON] з квітня 2024 року по жовтень 2024 року отримувала заробітну плату у КП «Полігон», з листопада 2024 по серпень 2025 року у КП «Володимирське ТМО», у вересні 2025 року у КП «УЖК», а з вересня 2025 року не працює, проте зареєстрована у Волинському обласному центрі зайнятості, у зв`язку з чим отримує соціальні виплати. Згідно повідомлення Володимирського РВП ГУНП у Волинській області № 12635/52/04-2024 від 17.05.2024 відносно [PERSON] складався протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП. Згідно постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03.06.2024 у справі № 154/1790/24 [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. За фабулою цієї справи 05.04.2024 [PERSON] , перебуваючи за місцем свого проживання [ADDRESS] , ухилилася від виконання батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, відносно своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , а саме у будинку антисанітарні умови, відсутнє світло та опалення, окрім того [PERSON] зловживає спиртними напоями. Згідно повідомлення Володимирського РВП ГУНП у Волинській області № 19718-2025 від 06 лютого 2025 року відповідач [PERSON] неодноразово протягом 2022-2025 років притягувався до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.1732 та ч.1 ст.184 КУпАП. Постановами Володимир-Волинського міського суду Волинської області [PERSON] неодноразово визнано винним у вчиненні домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП) відносно співмешканки [PERSON] та пасинка [PERSON] , що супроводжувалося нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою та заподіянням шкоди їхньому психічному здоров`ю, а саме у справах: № 154/42/22 (від 08.02.2022), № 154/364/22 (від 10.02.2022), № 154/708/22 (від 11.03.2022), № 154/844/22 (від 14.04.2022, в стані сп`яніння), № 154/860/22 (від 27.04.2022, в стані сп`яніння), № 154/1757/23 та № 154/1758/23 (від 06.06.2023, у т.ч. за порушення заборонного припису) та № 154/1791/24 (від 03.06.2024). Окрім того, медичною довідкою від 26.01.2022 у пасинка [PERSON] зафіксовано забій м`яких тканин обличчя, спричинений насильницькими діями вітчима. Поряд із агресивною поведінкою, зафіксовано ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків (ст. 184 КУпАП) щодо малолітньої доньки [PERSON] , що відображено у постанові суду від 11.03.2022 (справа № 154/707/22). Судом встановлено, що відповідач не забезпечував дитині належних умов для життя та розвитку, допускав проживання доньки в антисанітарних умовах без світла та опалення, а також систематично зловживав спиртними напоями, що в сукупності свідчить про свідоме ігнорування потреб дитини та створення реальної загрози її здоров`ю. Дослідженими у судовому засіданні актами обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , за період з жовтня 2020 року по червень 2025 року, встановлено тривалу та стійку тенденцію до створення відповідачами умов, що є небезпечними для життя та здоров`я дитини. Зокрема, актами від 27.10.2020, 20.01.2022, 22.02.2023, 05.04.2024 та 22.01.2025 зафіксовано систематичне перебування відповідачів [PERSON] та [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння, що супроводжувалося агресивною поведінкою батька, фактами домашнього насильства (зокрема із застосуванням сокири відносно пасинка, зафіксованого 26.01.2022) та відсутністю продуктів харчування і засобів гігієни. Санітарно-гігієнічний стан житла протягом усього вказаного періоду визнавався незадовільним: відсутність опалення, світла та газу (відключені за борги), наявність грибка, вологості, захаращеність кімнат сільськогосподарським інвентарем, брудна постільна білизна та відсутність облаштованого місця для дитини. Останніми актами від 01.05.2025 та 05.06.2025 підтверджено, що попри перебування дитини поза межами сім`ї, відповідачі не вжили жодних дієвих заходів для покращення умов: у будинку наявні дірки у штукатурці, грибок, відсутні продукти харчування, а придбані предмети побуту (диван) знаходяться у розібраному стані та не використовуються за призначенням. Судом також враховано, що під час судового розгляду сторона відповідачів стверджувала про кардинальне покращення умов проживання, проведення ремонту та відновлення комунальних послуг. З метою перевірки цих доводів, судом у порядку ч. 4 ст. 81 ЦПК України було зобов`язано відповідачів надати докази таких покращень або забезпечити представникам органу опіки доступ до житла для проведення контрольного обстеження. При цьому судом було роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання доказів або перешкоджання у їх збиранні, суд може визнати факт відсутності таких покращень встановленим. Однак, як вбачається з матеріалів справи (акти від 10.06.2025, 03.07.2025, 15.09.2025, 14.10.2025) та наданих позивачем відеофайлів від січня 2026 року, відповідачі систематично не надавали доступу до житла, не відповідали на телефонні дзвінки та уникали контакту з комісією. Будь-яких письмових чи електронних доказів (договорів про надання послуг, фотофіксації завершеного ремонту, тощо) суду надано не було. Враховуючи приписи ч. 4 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що твердження відповідачів про виправлення та створення належних умов для виховання дитини не відповідають дійсності, а встановлена раніше небезпека для перебування малолітньої [PERSON] у вказаному житлі не усунута. На підтвердження заперечень проти позову та наявності позитивних рис характеру, стороною відповідачів суду надано характеристику [PERSON] з місця її роботи (КП «Володимирське ТМО») від 09.04.2025. Згідно з вказаним документом, відповідачка працювала на посаді двірника, зарекомендувала себе як відповідальний, дисциплінований та сумлінний працівник, конфліктів у колективі не має, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися. Також відповідачі надали довідку про склад сім`ї та заборгованість за житлово-комунальні послуги від 17.04.2025, відповідно до якої заборгованість за вказаною адресою проживання на вказану дату відсутня. Щодо статусу проходження військової служби відповідачем [PERSON] , судом досліджено довідку в/ч [NUMBER] від 18.03.2025 (форма-5), яка підтверджувала його перебування на військовій службі за мобілізацією з 18.03.2025. У службовій характеристиці, затвердженій командиром в/ч [NUMBER] , [PERSON] характеризується як охайний, підтягнутий та дисциплінований військовослужбовець, який задовільно виконує обов`язки, не схильний до вживання алкогольних напоїв та користується повагою у колективі. Водночас, за результатами дослідження інформації, наданої на запит суду військовою частиною [NUMBER] , встановлено наступні фактичні дані щодо проходження служби [PERSON] : ?згідно з наказом командира в/ч № 68/нст від 07.03.2025, відповідача зараховано до списків особового складу частини; ?згідно з наказом командира в/ч № 123/нст від 30.04.2025, [PERSON] було звільнено із займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини у зв`язку з перебуванням на тривалому лікуванні (через отримане поранення або хворобу в особливий період); ?згідно з наказом командира в/ч № 163/нст від 07.06.2025, відповідача [PERSON] знято з усіх видів забезпечення та визнано таким, що безпідставно не повернувся до частини з відпустки для лікування терміном до 07.06.2025. Судом також було досліджено та проаналізовано надані стороною позивача відеофайли, що містяться на цифровому носії (флеш-накопичувачі). Зазначеними відеозаписами зафіксовано процес дистанційного спілкування малолітньої [PERSON] з батьками, що відбувалося за допомогою засобів аудіо та відеозв`язку. Відеоматеріали підтверджують, що попри вербальні висловлювання матері про любов до доньки та прохання батька повернутися додому, характер самої комунікації є деструктивним. Зокрема, зафіксовано вживання відповідачем [PERSON] брутальних та образливих висловів у відповідь на звернення малолітньої доньки, що свідчить про відсутність у нього елементарних етичних норм та належної культури виховання. Крім того, на відеозаписах зафіксовано факт вживання [PERSON] алкогольних напоїв безпосередньо під час розмови з дитиною, що також було підтверджено відповідачкою [PERSON] у судовому засіданні. Суд розцінює таку поведінку батька як демонстрацію байдужості до морально-психологічного стану дівчинки та ігнорування своїх батьківських обов`язків. Такі дії батьків призводять до гострої негативної реакції дитини, що зафіксовано на відео: замість радості від спілкування, розмови з батьками викликають у дівчинки стан емоційної напруги, що вказує на відсутність безпечного психологічного зв`язку між ними. Показання свідків. Допитана за клопотанням позивача в судовому засіданні як свідок [PERSON] (рідна сестра відповідачки [PERSON] ) показала, що обізнана про стан справ у сім`ї відповідачів з моменту її створення, а про життя дитини - з її народження. Свідок повідомила, що після відібрання малолітньої [PERSON] 05 квітня 2024 року, дитина тимчасово проживала у неї до моменту влаштування в патронатну сім`ю у серпні 2024 року. За свідченнями [PERSON] , у вказаний період дитина виявляла сильний емоційний потяг до батьків та постійно висловлювала бажання повернутися додому. Свідок стверджує, що відповідачі виявляють доньці належну увагу та любов, а дитина є охайною та доглянутою. Крім того, свідок зазначила про позитивні зміни у житті відповідачів після вилучення дитини: [PERSON] працевлаштувалася, [PERSON] проходив військову службу у лавах ЗСУ. Також [PERSON] вказала на активні дії відповідачів, спрямовані на повернення доньки, а саме: погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги, відновлення газо- та електропостачання, придбання будівельних матеріалів для ремонту житла та нових меблів (дивану) для дитини. На переконання свідка, позбавлення відповідачів батьківських прав є недоцільним та не відповідає інтересам сім`ї. Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача патронатний вихователь [PERSON] показала, що малолітня [PERSON] перебуває на вихованні у її сім`ї з серпня 2024 року. Свідок охарактеризувала дитину позитивно, проте зазначила, що дівчинка перебуває у стані постійного емоційного напруження. За спостереженнями вихователя, дитина відмовляється від повернення до батьків. На даний час дівчинка відвідує дошкільний навчальний заклад, де проходить процес соціалізації. Щодо поведінки відповідачів, свідок повідомила, що батько дитини, [PERSON] , під час телефонних розмов поводиться зухвало, вживає грубу лексику (хамить) та часто перебуває у стані з очевидними ознаками алкогольного сп`яніння. Матір дитини, [PERSON] , періодично відвідує доньку та привозить гостинці, однак будь-якої фінансової допомоги на утримання дитини батьки не надають, посилаючись на відсутність коштів. На переконання патронатного вихователя, поточний психологічний стан дитини та її небажання повертатися до біологічної сім`ї зумовлені саме поведінкою батьків. Свідок резюмувала, що зміна ставлення малолітньої [PERSON] до відповідачів можлива лише за умови докорінного перегляду останніми їхнього способу життя та підходу до виконання батьківських обов`язків. Допитана за клопотанням сторони позивача в судовому засіданні як свідок начальник сектору ювенальної превенції Володимирського РВП ГУНП у Волинській області [PERSON] показала, що вказана сім`я відповідачів перебуває в полі зору правоохоронних органів з 2022 року у зв`язку з численними скаргами сусідів та повідомленнями служби у справах дітей. Свідок зазначила, що за місцем проживання відповідачів систематично фіксувалися факти вчинення домашнього насильства та зловживання батьками алкогольними напоями, що ставало підставою для регулярного складання протоколів про адміністративні правопорушення. Зокрема, [PERSON] підтвердила факт агресивної поведінки [PERSON] , що призвела до травмування його пасинка [PERSON] , із застосуванням сокири. Описуючи обставини вилучення малолітньої [PERSON] у 2024 році, свідок вказала на критичний стан житла: через заборгованість у будинку було відключено всі комунікації, їжа готувалася на багатті у подвір`ї, а внутрішні приміщення перебували в антисанітарному стані (чорні від грибка стіни, занедбаність). На переконання свідка, з огляду на тривалість асоціальної поведінки батьків та відсутність реальних кроків до виправлення, позбавлення відповідачів батьківських прав є виправданим та необхідним заходом для забезпечення безпеки та подальшого розвитку дитини. Допитана в судовому засіданні як свідок за клопотанням сторони відповідачів [PERSON] показала, що є матір`ю відповідача [PERSON] та бабусею малолітньої [PERSON] . Свідок, яка працює вчителем, зазначила, що за можливості надає сім`ї сина всебічну допомогу. Вона стверджує, що відповідач любить свою доньку, а дитина у сім`ї завжди була забезпечена харчуванням та необхідним одягом. Свідок повідомила суду, що з моменту вилучення дитини ситуація в сім`ї відповідачів суттєво покращилася, зокрема завдяки належному грошовому забезпеченню сина як військовослужбовця. За ці кошти було придбано новий диван для дитини та будівельні матеріали для проведення запланованого ремонту в будинку. [PERSON] наголосила на позитивних змінах у способі життя відповідачів та просила суд не застосовувати до них крайній захід у вигляді позбавлення батьківських прав. Норми права, застосовані судом при ухвалені рішення. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). На підставі ч.4 ст.81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Сімейного кодексу України (СК України), держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В свою чергу, статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, статтею 59 Закону України «Про освіту», статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачені обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти та інше. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, орган опіки та піклування. Як на підставу задоволення вимог, позивач посилається на те, що відповідачі ухиляються від належного виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 29.09.2021 у справах № 459/3411/18 від 06.05.2020, № 753/2025/19 та багатьох інших зазначено, що: «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. У постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, зазначено, що: «позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні ЄСПЛ № 39948/06 від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» Суд зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції»). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії»). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа «Хазе проти Німеччини», ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 24.04.2019 у справі № 300/908/17, від 12.09.2023 року у справі № 213/2822/21. Статтею 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Як правило, відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом, який має безстроковий характер. Тому, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При цьому суд керується інтересами дитини. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Основними підставами для відібрання дитини є: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва, тощо. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017, заява № 2091/13, пункт 100 рішення від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України»). Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц. Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Указана норма включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23.09.1994). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. При вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до частини третьої статті 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Таким чином, виходячи з комплексного тлумачення статей 161 та 170 СК України, Верховний Суд у постанові від 13.08.2025 у справі № 369/8018/23 дійшов висновку, що у випадку відібрання дитини у батьків, суд, вирішуючи, кому саме передати дитину, повинен також враховувати найкращі інтереси дитини та надавати пріоритет саме другому з батьків, бабусі, дідусю чи іншим родичам. І лише, якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, або в разі, якщо ніхто з них не проявив такого бажання, передавати дитину органу опіки та піклування. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц. Висновки суду. За результатами судового розгляду, судом не встановлено обставин, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачів таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно їх дочки - малолітньої [PERSON] . Аналізуючи позовні вимоги в частині позбавлення відповідачів батьківських прав, суд виходить із того, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду та положеннями ст. 164 СК України, таке рішення є крайнім заходом, що вимагає доведеності факту свідомого, злісного та винного нехтування батьківськими обов`язками. Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на систематичне ухилення відповідачів від виховання дитини. Проте, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що вони не дають достатніх підстав для такого радикального кроку, як повне розірвання правового зв`язку між батьками та донькою. Зокрема, суд критично оцінює посилання позивача на факти притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за ст. 1732 КУпАП (домашнє насильство) та ст. 184 КУпАП (невиконання обов`язків). Суд зауважує, що більшість цих правопорушень мали місце у минулому. Відповідно до положень ст.39 КУпАП, якщо особа протягом року не вчинила нового правопорушення, вона вважається такою, що не була піддана стягненню. Оскільки протягом останнього року нових протоколів щодо відповідачів не складалося, ці факти свідчать про певну стабілізацію їхньої поведінки в публічній площині. Протоколи щодо батьків за 05 квітня 2024 року були складені безпосередньо в день вилучення дитини, що відображає тогочасний стан сім`ї, але не доводить «неможливості виправлення» відповідачів у майбутньому. Сама по собі наявність адміністративних стягнень у минулому свідчить про неналежну поведінку, проте не є безумовним та достатнім доказом саме злісного ухилення від батьківських обов`язків у розумінні сімейного законодавства. Щодо матеріального аспекту утримання дитини, суд встановив, що відповідачі робили спроби працевлаштування та отримували певний дохід. Наявність заробітної плати у [PERSON] (хоча й нестабільної) свідчить про наявність у неї ресурсу та прагнення до соціалізації. Водночас суд погоджується з доводами позивача, що дитині за весь час її перебування у патронатній сім`ї не надавалося жодної суттєвої матеріальної допомоги. Однак цей факт суд розцінює не як остаточне нехтування, а як свідчення низького рівня батьківської відповідальності, що підлягає корекції, а не негайному позбавленню прав. Намагання працювати і утримувати дочку дають відповідачам «право на шанс» щодо виправлення своєї ролі у житті доньки. Стосовно [PERSON] , суд бере до уваги доводи про його військову службу та наявність високого грошового забезпечення у минулому. Встановлено, що військова служба [PERSON] розпочата ним після відібрання дитини, а отже це свідчить про наявність у відповідача позитивного соціального вектора та спроби впорядкувати власне життя вже після виникнення кризової ситуації в сім`ї. Окремої уваги потребує питання щодо перебування [PERSON] у стані самовільного залишення частини (СЗЧ). Позивач наполягає, що це характеризує відповідача як особу, що схильна до правопорушень. Проте суд зауважує, що станом на день розгляду справи обвинувальний вирок суду, який би набрав законної сили щодо вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, відсутній. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях про негативні наслідки його дій. Більше того, враховуючи принцип презумпції невинуватості та фактичну присутність представника відповідача в судових засіданнях, суд не виключає, що його дії могли бути продиктовані складними життєвими обставинами чи суб`єктивним бажанням бути ближче до сім`ї чи дитини. Отже, сам по собі факт СЗЧ без вироку суду не може бути покладений в основу рішення про позбавлення батьківських прав. Хоча на момент розгляду справи [PERSON] перебуває у статусі особи, що вчинила СЗЧ, суд вважає, що сам факт початку військової служби є вагомим контраргументом проти тверджень позивача про «злісне ухилення від виконання обов`язків» та «повну соціальну деградацію» батька. Зазначена обставина підтверджує, що відповідач не є цілком байдужим до своєї подальшої долі та долі дитини, а його поведінка після відібрання доньки містить ознаки спроб до самовиправлення. Це дає суду правові підстави стверджувати, що потенціал для відновлення батьківських навичок не вичерпаний, а застосування крайньої міри у вигляді позбавлення батьківських прав на даний час було б непропорційним і суперечило б меті збереження сімейних зв`язків, гарантованих ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до принципу змагальності (ст.ст. 12, 81-87 ЦПК України), суд бере до уваги саме документально підтверджені дані про трудову діяльність відповідачів, а не суб`єктивні припущення сторони позивача щодо причин їх звільнення. В той же час суд не може не приділити увагу позитивним характеристикам відповідачів за місцем роботи та несенням військової служби, які всупереч непідтвердженим доводам позивача є належними та допустимими доказами у справі. Водночас, переходячи до питання безпеки дитини, суд знаходить обґрунтованими необхідність її відібрання згідно зі ст. 170 СК України. Судом встановлено, що умови проживання відповідачів залишаються незадовільними. Застосовуючи положення ч. 4 ст. 81 ЦПК України, суд наголошує, що оскільки відповідачі свідомо не допускали комісію до житла для обстеження, вони не виконали свій обов`язок із доказування належного побуту. Відсутність доказів проведення ремонту, наявності опалення та належних санітарних умов свідчить про те, що небезпека для здоров`я малолітньої дитини не усунута. У цьому контексті залишення дитини в такому середовищі є неприпустимим. Додатковим фактором, що підтверджує небезпеку залишення дитини з батьками, є відсутність реального фінансового забезпечення та коштів для утримання дитини. Попри наявність потенційної можливості заробітку, судом встановлено, що за весь період перебування дитини в патронатній сім`ї (більше року), відповідачі не надавали жодної суттєвої матеріальної допомоги на її потреби, не забезпечували її сезонним одягом, медикаментами чи продуктами харчування. Фактичне перебування [PERSON] у статусі особи, що вчинила СЗЧ, на даний час позбавляє його законного грошового забезпечення, а нестабільні заробітки [PERSON] не покривають навіть мінімальних потреб дитини. Поєднання незадовільних побутових умов із повною відсутністю коштів для забезпечення базових потреб дитини (харчування, лікування, догляд) створює ситуацію, за якої батьки об`єктивно не спроможні гарантувати малолітній дитині безпечне та стабільне середовище. Таким чином, небезпека для життя та здоров`я дитини випливає не лише з технічного стану житла, а й з економічної неспроможності батьків на даний час виконувати свої обов`язки. Стосовно доводів позивача про зловживання відповідачами алкоголем, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні документальні докази (медичні висновки, результати оглядів), які б підтверджували діагноз хронічного алкоголізму. Хоча відеозаписи спілкування та свідчення свідків вказують на систематичне вживання алкоголю та неналежну культуру спілкування (зокрема використання батьком образливих слів), цих фактів достатньо для висновку про небезпеку для морального виховання дитини, але недостатньо для визнання осіб «хронічними алкоголіками» з метою позбавлення прав. Суд також враховує доводи про поведінку і позицію малолітньої [PERSON] , яка висловлює небажання повертатися додому. Проте суд підходить до цієї думки з урахуванням віку дитини. Психоемоційний стан семирічної дівчинки є мінливим і значною мірою залежить від створеного навколо неї середовища. Суд вважає, що якщо батьки реально змінять своє ставлення до життя, дитини та умов проживання, негативне сприйняття дівчинки може бути подолане в майбутньому, в тому числі за допомогою відповідних фахівців. Позбавлення прав сьогодні зробить цей процес неможливим, тоді як відібрання дитини забезпечить її безпеку вже зараз, зберігаючи шлях до реінтеграції сім`ї. Отже, судом встановлено, що залишення дитини з відповідачами є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, тому відібрання дитини від батьків є виправданим, і таке втручання здійснюється з метою захисту інтересів дитини, її фізичного, емоційного здоров`я, моралі, та права на безпечні умови проживання, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відібрання дитини у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав є необхідним і пропорційним заходом, оскільки цього потребують інтереси дитини на зростання у безпечному середовищі. Розлучення батьків з дитиною у даному разі відповідає їх інтересам з метою забезпечення належних умов проживання, навчання і медичного догляду та недопущення страждань дитини через відсутність піклування та неповноцінне виховання. Таким чином, суд, дотримуючись принципу пропорційності втручання у сімейне життя (ст. 8 Конвенції) та

Outcome: partial