Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Адвокат Глушенко Віталій Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 14.04.2000 між сторонами укладений шлюб, який був розірваний згідно з судовим рішенням від 22.09.2020. Під час шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира загальною площею 92,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , автомобіль ЗАЗ 968М, 1991 року випуску, автомобіль Volkswagen Transporter, 2002 року випуску, автомобіль FOTON BJ1043, 2006 року випуску. Після розірвання шлюбу відповідач не чинив перешкод позивачу у користуванні майном. Проте, з жовтня 2024 року відповідач став проживати у спірній квартирі з іншою жінкою, змінив замки на вхідних дверях, а позивач втратила доступ до цієї квартири. Позивач дізналась про порушення свого права лише в жовтні 2024 року, а тому строк позовної давності не пропущений. Просив: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 92,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; виділити у приватну власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя автомобіль ЗАЗ 968М 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки автомобіля ЗАЗ 968М 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER] , в розмірі 11363,20 грн.; виділити у приватну власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя автомобіль Volkswagen Transporter 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки автомобіля Volkswagen Transporter 20002 року випуску, автомобіль FOTON BJ1043 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , в розмірі 149714,40 грн.; виділити у приватну власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя автомобіль FOTON BJ1043 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки автомобіля FOTON BJ1043 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , в розмірі 48124 грн. З урахуванням позовної заяви (в редакції від 26.02.2025) просив: визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] ,спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 92,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; визнати автомобіль Volkswagen Transporter 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у приватну власність [PERSON] автомобіль Volkswagen Transporter 20002 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки автомобіля Volkswagen Transporter 20002 року випуску, номер кузова [NUMBER] , в розмірі 96166 грн.; визнати автомобіль FOTON BJ1043 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у приватну власність [PERSON] автомобіль FOTON BJ1043 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки автомобіля FOTON BJ1043 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , в розмірі 53307,50 грн. 12.02.2025 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 11.03.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без (виклику) сторін. 16.05.2025 постановлено ухвалу про призначення цивільної справи до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12.05.2025 відповідач подав заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності та відмову в задоволенні позову. Представник позивача адвокат Осадча К.О. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представника відповідача адвокат Гаєва Ю.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що відповідач не погоджується з визначеною позивачем вартістю спірних транспортних засобів. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.04.2000. Шлюб був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва по справі №752/12071/20 від 22.09.2020. 12.10.2006 [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу за реєстровим номером у нотаріуса 3607 придбав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів від 12.10.2006 №3014739 за відповідачем 12.10.2006 було зареєстровано право власності на спірну квартиру. 18.10.2006 КМБТІ видало Годуну О.Г. реєстраційне посвідчення №026456, яким посвідчило право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту від 19.02.2025 №55/2 ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,4 кв.м., становить 4320200 грн. без ПДВ. 05.10.2006 за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль Volkswagen Transporter (легковий пасажирський) 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до звіту від 19.02.2025 №55 ймовірна середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Transporter (легковий пасажирський) 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , становить 192332 грн. без ПДВ. 18.01.2018 за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль FOTON BJ1043 (фургон ізотермічний) 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ,що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до звіту від 19.02.2025 №55/1ймовірна середня ринкова вартість автомобіля FOTON BJ1043 (фургон ізотермічний) 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] становить 106615 грн. без ПДВ. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , автомобіль Volkswagen Transporter (легковий пасажирський) 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , автомобіль FOTON BJ1043 (фургон ізотермічний) 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, а частки чоловіка і дружини є рівними. Набуте подружжям за час шлюбу майно, зокрема, автомобіль, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав самостійного заробітку через ведення домашнього господарства та догляд за дитиною.Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Позивач просила визнати спірну квартири та автомобілі спільною сумісною власністю подружжя. Суд зазначає, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу з відповідачем. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16 (пункт 38) тощо. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Отже, позовні вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають. Щодо решти позовних вимог суд відзначає наступне. Суд вважає можливим в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 92,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , оскільки сторони не досягли згоди щодо її поділу. Такий варіант поділу квартири суд вважає прийнятним. Також слід врахувати, що у постанові від 03.08.2022 у справі №756/13997/15 Верховний Суду вказав, що, оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації. У постанові від 09.02.2022 у справі №521/1963/19 Верховний Суд зауважив, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 зазначила, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Позивач просила виділити у приватну власність відповідача обидва спірні автомобілі та стягнути з нього на свою користь вартість 1/2 частки кожного автомобіля в розмірі 96166 грн. та в розмірі 53307,50 грн. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивач визначила вартість спірних автомобілів, яка підлягає стягненню на її користь, в сумі 96166 грн. та в сумі 53307,50 грн. При цьому відповідач заперечував проти цієї вартості, проте на підтвердження своїх доводів та на спростовування вартості автомобілів, визначеної позивачкою, жодних доказів не надав. З клопотанням про призначенням судом автотоварознавчої експертизи, з метою з`ясування ринкової вартості спірних транспортних засобів, не звертався. Виходячи з цього, суд повторно зауважує, що спірні автомобілі були придбані відповідачем під час шлюбу з позивачкою, вони є спільною сумісною власністю подружжя та неподільними речами.Суд вважає можливим поділити автомобілі між сторонами, визнавши за позивачкою право на отримання від [PERSON] грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірні автомобілі.Такий варіант поділу транспортних засобів суд вважає прийнятним. При цьому суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги виділити у приватну власність відповідача обидва спірні автомобілі, оскільки право власності за ним на це майно вже зареєстроване. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача строків позовної давності суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. На момент придбання спірного майна діяли норми СК України та ЦК України, відповідно до яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із співвласників майна, що є у спільній сумісній власності, володіє і користуються ним спільно. З огляду на зазначене для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, який обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Вирішуючи питання початку перебігу позовної давності суд виходить не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Позивач зазначила, що про порушення свого права дізналась у жовтні 2024 року, коли не змогла потрапити в квартиру через те, що відповідач змінив у ній замки. Відповідач зазначених доводів позивачки не спростував. Отже, саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивач строки позовної давності не пропустила, оскільки довідавшись про порушення свого права, звернулась до суду з позовом про поділ майна в січні 2026 року. Відповідно до ст. 143 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1. ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задавлених вимог в розмірі 15140 грн.

Outcome: partial