Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області вищевказаною з позовною заявою, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] у період з 21.11.2017р. по 01.11.2022р. перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент», працюючи на посаді головного інженера. Наказом від 01.11.2022 року № 209/к [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, - втім з ним не було проведено остаточний розрахунок, не виплачена заборгованість по заробітній платі. А саме - нараховані, але не виплачені такі кошти: за листопад 2021 року 22574,28 грн.; за грудень 2021 року 25373,67 грн.; за січень 2022 року 24173,67 грн.; за лютий 2022 року 20547,62 грн.; за листопад 2022 року 7281,12 грн. Всього, на думку позивача, заборгованість складає 99 950,36 грн. Також зазначено, що 01.11.2022 року, при звільненні, роботодавець передав у власність позивача ноутбук вартістю 25000,00 грн. в рахунок часткового погашення боргу із заробітної плати, тому остаточний розмір заборгованості позивачем визначено у сумі 74950,36 грн. Згідно з інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-7 від 13.06.2025, у лютому 2022 року позивачу було нараховано останній раз заробітну плату. Також представником позивача було здійснено розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, виходячи з даних щодо заробітної плати за січень 2022 року та лютий 2022 року, який становив 1146,69 грн. (24173,67 + 20547,62) / 39, де 39- кількість відпрацьованих днів у вказаний період. Всього час затримки розрахунку представником позивача зазначений як 217 робочих днів, виходячи з періоду: з 01.11.2021р. по 28.02.2022р. 87 робочих днів, та з 02.11.2022р. по 02.05.2023р. 130 робочих днів, тому розмір середнього заробітку визначений у 248 831,73 грн. = 1146,69 грн. * 217 днів. Враховуючи наведене, представник позивача просить суд стягнути за користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати у розмірі 74 950,36 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 248 831,73 грн., а також понесені судові витрати. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 29.07.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14.08.2025 року представник відповідача ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» Проценко Р.В. направив до суду відзив та письмові докази щодо незгоди з позовною заявою. В обґрунтування незгоди зазначив, що дійсно [PERSON] перебував у трудових відносинах з товариством у вказаний ним період. У зв`язку з широкомасштабною агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 - 24.02.2022 року строком на 30 діб, який був неодноразово подовжений і діє до тепер. Враховуючи вимоги Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», керівником ТОВ «ДБК «Фундамент» було видано наказ №140/к від 21.03.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з працівниками», у тому числі з [PERSON] до припинення або скасування воєнного стану. Згідно довідки №07/08-2025 від 07.08.2025р. та розрахунку заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 51 836,69 грн., з яких 5 861,30 грн. компенсація за невикористану відпустку. Представником відповідача зазначено про невідповідність розрахунку позивача середнього заробітку, враховуючи наявні зміни до вимог ст..117 КзПП України щодо 6 місячного строку для такої виплати. Вважаючи пропущеним позивачем строк звернення до суду із заявою про стягнення вказаних ним сум, та відсутності клопотання про його поновлення, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні усіх позовних вимог [PERSON] 25.08.2025р. представником позивача [PERSON] , внаслідок ознайомлення з відзивом та долученими письмовими доказами, було направлено на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої вимоги були доповнені стягненням на користь [PERSON] суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5861,30 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, 13.02.2026р. до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання двічі не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань до суду не надходило. Суд відповідно до ст. 247ЦПК України розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Встановлені судом обставини Згідно з трудовою книжкою та копією наказу про припинення трудового договору № 209/к від 01.11.2022р., позивач працював у ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» з 21.11.2017р. та був звільнений 01.11.2022р., на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. Як вбачається з розрахункових листів ТОВ «ДБК «Фундамент» та довідки від 07.08.2025р. заборгованість за підприємством перед позивачем, станом на серпень 2025 року, становить: по заробітній платі 45 975,39 грн., та 5 861,30 грн. компенсації за невикористану відпустку при звільненні. При цьому, представником позивача не надано власного розрахунку, підтвердженого належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим, суд приймає за основу розрахунок сторони відповідача як належний. Поряд з цим, суд вважає належним здійснений представником позивача розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, виходячи з даних щодо заробітної плати за січень 2022 року та лютий 2022 року, який становив 1146,69 грн. (24173,67 + 20547,62) / 39, де 39- кількість відпрацьованих днів у вказаний період. Всього час затримки розрахунку зазначений як 217 робочих днів, виходячи з періоду: з 01.11.2021р. по 28.02.2022р. 87 робочих днів, та з 02.11.2022р. по 02.05.2023р. 130 робочих днів, тому розмір середнього заробітку визначений у 248 831,73 грн. = 1146,69 грн. * 217 днів який суд вважає вірним, оскільки, представником відповідача не було надано альтернативного розрахунку, а лише зазначено про його невідповідність вимогам справедливості та пропорційності та необхідності застосування шестимісячного строку щодо його розрахунку. Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, суд зазначає наступне. Конституція України, проголосивши Україну соціальною і правовою державою, визначила обов`язок держави щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Одним із складових цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (статті13,43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 визначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Відповідно до ч. 1 ст.94КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із положеннями статті 115КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені устатті 116цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України,при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи,організації,провадиться вдень звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Із наданих суду доказів встановлено, що відповідач не провів розрахунок з позивачем в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, та фактично не здійснив повний розрахунок з позивачем і на день розгляду справи, оскільки доказів протилежного суду не надано. З урахуванням вказаного, суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК«Фундамент» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 45 975,39 грн. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до наступного висновку. Відповідно дост.74КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно із ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому може бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Як встановлено судом із письмових доказів, наданих представником відповідача, з якими погодився й представник позивача, на день звільнення, [PERSON] мав право на компенсацію невикористаної відпустки, яка визначена стороною відповідача у розмірі 5 861,30 грн., та, не виходячи за межі позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на його користь. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. 11 грудня 2025 року Велика палата Конституційного Суду України ухвалила Рішення № 1-р/2025, яким визнала неконституційною частину першу статті 233 КЗпП України щодо встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду щодо стягнення заробітної плати та інших належних виплат. Отже, відтепер строк звернення до суду щодо стягнення заробітної плати або інших платежів є обмеженим, тому суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на відсутність підстав для задоволення таких вимог у зв`язку з пропуском позивачем такого строку. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Абзацами 4, 6 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77, 78, 79 ЦПК України). У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Розмір середнього заробітку визначений позивачем у 248 831,73 грн. відповідно до вищезазначеного ним розрахунку, суд визнає вірним та належно обґрунтованим, однак, враховуючи вимоги діючого матеріального законодавства щодо застосування до розрахунку періоду не більше 6 місяців прострочення та можливості зменшення судом розміру середнього заробітку, виходячи з обґрунтування, наведеного вище, суд доходить висновку про зменшення зазначеного позивачем розміру до розміру загальної заборгованості перед позивачем у сумі 51 836,69 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача 51 836,69 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та 51 836,69 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн. Відповідно до положень частини другої-третьої ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом із тим, згідно з частиною четвертою ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до абзацу першого частини восьмої ст.141 ЦПК України, яким унормований інститут судових витрат, та відповідно до якого розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання позивачу професійної правничої допомоги суду надані наступні копії документів, а саме: ордер на надання правничої правової допомоги, договір про надання юридичних послуг адвокатом від 01 липня 2025 року, додаткова угода до договору про надання юридичних послуг адвокатом від 01 липня 2025 року, акт приймання-передачі юридичних послуг від 27 січня 2026 року. Відповідно до останнього акта приймання-передачі послуг, адвокат Васильєв П.С. надав, а замовник [PERSON] прийняв юридичні послуги щодо : складання та подання позовної заяви до суду щодо стягнення з ТзОВ «ДК«Фундамент» на користь замовника невиплачену заробітну плату, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, участь у розгляді справи у режимі відеоконференції; підготовка та подання усіх необхідних документів до суду. У додатковій угоді до договору про надання юридичних послуг адвокатом від 01 липня 2025 року зазначено, що при задоволенні позову (повністю або частково) замовник сплачує на користь адвоката 20% від суми коштів (боргу), визначених (стягнутих) судом у відповідному судовому рішенні за наслідками розгляду позову щодо невиплаченої заробітної плати та 50% від суми коштів (боргу) щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказаний вид оплати є «гонораром успіху» за досягнення позитивного результату для клієнта. Згідно з частиною четвертою ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року в справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено. У подальшому від вказаної вище правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19). У постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року в справі №756/8241/20 викладений правовий висновок, за яким не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд доходить висновку про зменшення заявлених витрат на правову допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

Outcome: partial