Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду міста Дніпра з позовом до держави російська федерація в особі посольства держави росії в Україні про відшкодування моральної шкоди, з такими позовними вимогами: - визнати винним державу російської федерації в особі Посольства держави росії про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України стосовно Позивача. - стягнути з держави російської федерації в особі Посольства держави росії на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, 7131600,00 гривень. I. Стислий виклад позиції позивача Позовні вимоги мотивовані тим, що Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] та перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб. У лютому 2014 року розпочалася збройна агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідно до відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 22024050000001968 від 02 липня 2024 року. Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стало повідомлення, яке надійшло до ВП № 1 Бахмутського РВП про те, що 02 липня 2024 року внаслідок обстрілу з боку російських окупаційних військ було пошкоджено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також у дворі зазначеного домоволодіння загинув чоловік [PERSON] , [INFO] . Батька позивача [PERSON] поховали в кінці підвір`я за адресою [ADDRESS] , на могилі навіть не встановлено хрест. Будинок Позивача в м. Торецьк за адресою [ADDRESS] був знищений обстрілом з боку російських окупаційних військ. Саме внаслідок збройної агресії російської федерації проти України у місті Нью-Йорк Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , гарантоване статтею 27 Конституції України, статтею 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (ратифікованої Законом України № 475/75-ВР від 17 липня) 1997 року. Згідно зі змістом якої, нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку, винесеного після визначення його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «в», «с», «d» та «д» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Внаслідок втрати батька, який загинув у результаті військової агресії російської федерації проти України, а також з огляду на незаконність та безкарність дій російської федерації, особливий цинізм, з якою російською федерацією порушуються основоположні права і свободи людей в Україні, позивач з дітьми, дружиною до сьогоднішнього дня відчувають безперервні, невгамовні душевні болі та страждання. Більше того, позивач назавжди втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Позивач наголошує на тому, що ні з чим неможливо порівнювати їх втрати та біль, спричинену відповіддю своїми протиправними діями. Через загибель батька позивач з дітьми назавжди втратили сенс життя та віру в майбутнє. Постійні відчуття страху від втрат рідної людини не дають їм можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати, рости, навчатися та підтримувати соціальний спосіб життя. Разом з тим, внаслідок протиправних дій російської федерації, які стали причиною смерті батька [PERSON] , Відповідачем грубо порушено і їхнє право на повагу до сімейного життя. Позивач назавжди позбавлений можливості бути разом однією міцною, повною сім`єю. Через загибель батька позивач втратив сенс життя та віру в майбутнє, крім того, постійно відчуває душевний біль від втрати рідної людини, яка не дає йому можливості нормально співжити з оточуючими, працювати, виховувати дітей та підтримувати відповідний соціальний спосіб життя, більше того, він постійно знаходиться в стресовому стані, що переходить зі станом періодичної депресії. Також Батьками [PERSON] внаслідок обстрілу з боку російських окупаційних військ втрачено будинок за адресою [ADDRESS] та все майно. Враховуючи характер та обсяг заданих їм Відповідачем моральних страждань, істотних порушень останнім їхнім прав, умисного характеру дій російської федерації, а також душевного болю, які вони відчувають роками через втрати рідної людини, чоловіка та коханої людини, позивач вважає, що справедливим розміром компенсації за заподіяну йому та ого двох неповнолітніх дітей моральної шкоди буде сума в розмірі 7 131 600,00 (сім мільйонів сто тридцять одна тисяча шістсот) гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного банку України складає 180 000 євро, що наголошує на тому, що саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні збитки через смерть фізичної особи. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заперечень проти ухвалення заочного рішення від Позивача до суду не надходило. Представник відповідача в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України», своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Отже, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У зв`язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Самарського районного суду міста Дніпра Гаркуша В.В. Ухвалою суду від 31 грудня 2025 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 15 січня 2026 закрите підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 16.02.2026. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 10.07.2024 № 1429-5003360006 позивач зареєстрований у [ADDRESS] . Фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 18). Відповідно до посвідчення про народження від 12 травня 1975 р. № 35 [PERSON] , встановлено, що батьком останнього є [PERSON] (а.с. 16). На підставі свідоцтва про смерть від 19 вересня 2024 р. серія [NUMBER] батька Позивача [PERSON] визнано померлим. Місце смерті Донецька область, Бахмутський район, селище міського типу Нью-Йорк (а.с. 13). Відповідно до відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 22024050000001968 від 02 липня 2024 року, в якому зазначено, що відповідно до повідомлення, яке надійшло до ВП № 1 Бахмутського РВП про те, що 02 липня 2024 року внаслідок обстрілу з боку російських окупаційних військ було пошкоджено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також у дворі зазначеного домоволодіння загинув чоловік [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав № 414501026 від 21.02.2025 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68,5 кв.м, житлова площа 38,1 кв.м. Власником будинку є [PERSON] , яка є матір`ю Позивача (а.с. 25). Відповідно до відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 22024050000002351 від 31 липня 2024 року, в якому зазначено, що відповідно до повідомлення, яке надійшло до ВП № 1 Бахмутського РВП про те, що 31 липня 2024 року внаслідок обстрілу з боку російських окупаційних військ було знищено в тому числі будинок в [ADDRESS] (а.с. 30). ІV. Норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із частиною першою статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Згідно із пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення російської федерації до України 24.02.2022, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, пункт 1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, що свідчить про системне та триваюче порушення нею міжнародно-правових зобов`язань щодо поваги до суверенітету та територіальної цілісності України. Російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісламова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. З огляду на це, суд вважає належним, обраний Позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно нього. Як вбачається із матеріалів справи, Позивач до початку військової агресії з боку російської федерації, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у смт Нью-Йорк Донецької області, а тому внаслідок військових дій російської федерації проти України позивач змушений був залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя. Суд звертає увагу, що у даній справі позов заявлений однією особою [PERSON] , а його неповнолітні діти не є сторонами у справі та не заявляли самостійних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, обставини, пов`язані з наявністю у Позивача неповнолітніх дітей, суд враховує виключно як такі, що впливають на глибину та інтенсивність особистих моральних страждань Позивача, зокрема у зв`язку з переживаннями за їхній психологічний стан, безпеку та майбутнє в умовах збройної агресії та втрати близького родича. Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із того, що компенсація присуджується лише на користь Позивача та за завдані йому немайнові втрати, а згадані сімейні обставини враховуються судом як чинники, що об`єктивно посилюють його душевні страждання. Суд погоджується із доводами позивача про те, що внаслідок втрати батька, який загинув у результаті військової агресії російської федерації проти України, а також з огляду на незаконність та безкарність дій російської федерації, особливий цинізм, з якою російською федерацією порушуються основоположні права і свободи людей в Україні, позивач з дітьми, дружиною до сьогоднішнього дня відчувають безперервні, невгамовні душевні болі та страждання. Позивач назавжди втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Постійні відчуття страху від втрати рідної людини не дають їм можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати, рости, навчатися та підтримувати соціальний спосіб життя. Суд враховує, що через загибель батька Позивач втратив сенс життя та віру в майбутнє, крім того, постійно відчуває душевний біль від втрати рідної людини, яка не дає йому можливості нормально співжити з оточуючими, працювати, виховувати дітей та підтримувати відповідний соціальний спосіб життя, більше того, він постійно знаходиться в стресовому стані, що переходить зі станом періодичної депресії. Також суд бере до уваги, що матір`ю Позивача внаслідок обстрілу з боку російських окупаційних військ втрачено будинок за адресою [ADDRESS] , де зареєстрований та проживав Позивач та все майно. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд установив наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією російської федерації, обстрілом населеного пункту смт Нью-Йорк Донецької області, загибеллю [PERSON] та завданням Позивачу істотних моральних страждань у вигляді втрати близької особи, вимушеної зміни способу життя та тривалих психоемоційних переживань. Зазначений причинно-наслідковий зв`язок підтверджується сукупністю доказів, зокрема даними ЄРДР, свідоцтвом про смерть, відомостями про місце та обставини загибелі особи, а також характером та інтенсивністю моральних страждань Позивача, що є типовими та об`єктивно передбачуваними наслідками втрати близького родича внаслідок воєнних дій. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав Позивач, множинний характер порушень конституційних прав Позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд дійшов до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 7 131 600,00 (сім мільйонів сто тридцять одна тисяча шістсот) гривень. На день звернення Позивача до суду з даним позовом, а саме 25 жовтня 2025 року, офіційний курс Національного банку України становив 48,5502 грн за 1 євро. Таким чином, заявлена Позивачем сума грошового відшкодування у розмірі 7 131 600,00 (сім мільйонів сто тридцять одна тисяча шістсот) гривень, станом на день подання позову, є еквівалентною 146 891 (сто сорок шість тисяч вісімсот дев`яносто одна) євро 26 євроцентів. Суд також наголошує, що зазначений розмір компенсації не має карального характеру, а спрямований виключно на часткове відшкодування немайнових втрат, які за своєю природою не підлягають повному грошовому відновленню. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди слід задовольнити та стягнути з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 7 131 600,00 (сім мільйонів сто тридцять одна тисяча шістсот) гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного банку України складає 146 891 (сто сорок шість тисяч вісімсот дев`яносто одна) євро 26 євроцентів. Суд зазначає, що відповідно до статей 4, 5, 12, 13 ЦПК України та статті 16 ЦК України суд здійснює захист порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав та інтересів у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд звертає увагу, що у цивільному процесі суд не вирішує питання вини держави у кримінально-правовому або публічно-правовому розумінні, а оцінює наявність підстав для цивільно-правової відповідальності, зокрема встановлює факт протиправної поведінки, наявність шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. При цьому суд зазначає, що встановлення факту збройної агресії російської федерації та її протиправності як такої не є предметом доказування у даній справі, а виходить із загальновідомих та нормативно закріплених обставин, однак не підміняє собою окремого способу захисту у вигляді «визнання вини». З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна вимога про визнання винним держави російської федерації в особі Посольства держави росії про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України стосовно Позивача заявлена у спосіб, не передбачений цивільним законодавством, не є належним способом захисту цивільних прав та не обґрунтована з огляду на приписи статей 16 та 81 ЦПК України. У зв`язку з цим у задоволенні зазначеної позовної вимоги суд відмовляє. Крім того, суд зазначає, що враховуючи розірвання дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією з 24 лютого 2022 року, а також той факт, що відповідальність за шкоду, завдану збройною агресією, несе безпосередньо суверенна держава як суб`єкт міжнародного права, суд приходить до висновку, що належним відповідачем у справі є Держава Російська Федерація. Посольство, будучи лише дипломатичним представництвом, не є самостійною юридичною особою та не володіє майном, на яке може бути звернено стягнення в межах цивільної відповідальності держави. Таким чином, стягнення має бути здійснено безпосередньо з державного бюджету (активів) російської федерації.

Outcome: partial