Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. В обґрунтування поданого позову зазначив, що 30.05.2023 відповідач надав позивачеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 2 000,00 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 30.05.2024. З метою урегулювання спору [PERSON] неодноразово звертався до відповідача під час особистих зустрічей та у телефонних розмовах і просив повернути борг у розмірі 2 000,00 доларів США, проте його зусилля виявилися марними, що стало підставою звернення до суду, оскільки позика йому не була повернута. Тому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 2 000,00 доларів США, що станом на момент звернення до суду еквівалентно 84 540,42 грн, 3 % річних в сумі 92,12 долара США, що на момент звернення до суду еквівалентно 3 893,91 грн, та відшкодувати понесені позивачем судові витрати. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 21.01.2026 провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників. У визначений судом день та час судового розгляду учасники не з`явилися. Позивач [PERSON] у поданій суду позовній заяві зазначив клопотання про розгляд справи у його відсутність. Проти заочного розгляду справи судом не заперечував. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомив. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, жодних заяв або клопотань суду не надав. За таких обставин суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням відсутності заперечень позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами спору виникли зобов`язальні правовідносини, тому до їх правового регулювання застосуванню підлягають положення Книги П`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України. Поняття зобов`язання та підстави його виникнення визначено статтею 509 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено частиною першою статті 530 ЦК України. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 598, 599 ЦК України). Валюта виконання грошового зобов`язання регламентована нормами статті 533 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за загальним правилом грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. У свою черг якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Визначення договору позики закріплено у статті 1046 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначена обов`язкова письмова форма договору позики та регламентовано, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Питання підтвердження виконання зобов`язання розкрито законодавцем у статті 545 Цивільного кодексу України, відповідно до якої прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Під час розгляду справи судом установлено, що 30.05.2023 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів у простій письмовій формі. На підтвердження факту укладення вказаного договору відповідач надав позивачеві власноруч підписану розписку (а.с. 9). Відповідно до наданої суду розписки [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 000,00 (дві тисячі) доларів США, що еквівалентно на день складення розписки за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США 36 грн 56 коп.) 73 120,00 грн (сімдесят три тисячі сто двадцять гривень 00 коп.) та зобов`язався їх повернути 30.05.2024 по курсу НБУ, який буде існувати на дату повернення. Отримані відповідно до укладеного договору позики грошові кошти позивачеві не були повернуті у визначений строк, у зв`язку із чим на момент розгляду справи судом за ним на суму позики рахується прострочена заборгованість. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Можливість застосування до простроченого валютного грошового зобов`язання положень, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України, підтверджена релевантною практикою ВП ВС (постанова від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18). Зокрема ВП ВС виснувала, що 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. За таких обставин суд погоджується із можливістю нарахування позивачем валютне грошове зобов`язання 3 % річних за час прострочення виконання такого зобов`язання. Проте суд не погоджується із визначеним періодом прострочки, оскільки проведений [PERSON] розрахунок розпочато з 30.05.2024, який умовами укладеного між сторонами договору визначений останнім днем виконання зобов`язання боржником, відповідно зазначене зобов`язання набуло статус простроченого з наступного дня, а саме з 31.05.2024. За таких обставин судом установлені підстави для проведення власного розрахунку, з урахуванням загальної кількості днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31.05.2024 до 11.12.2025, що становить 559 днів. Відповідно 3 % річних становлять 91,89 долари США (2 000,00 дол. США х 3 % х 559 дн./100 % х 365 дн. = 91,89 дол. США). Вирішуючи питання про стягнення наявної заборгованості та трьох процентів річних з відповідача суд ураховує, що він має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (постанова ВП ВС від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18). У свої постанові від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у випадку, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. За наведених обставин під час вирішення питання про стягнення заборгованості за валютними грошовими зобов`язаннями достатнім буде визначення розміру такого зобов`язання у обумовленій сторонами договору валюті без зазначення його грошового еквівалента у національній валюті. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що в порушення зазначених приписів закону та умов договору позики, відповідач не повернув борг в обумовлені договором строки, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Порушення умов договору [PERSON] порушує права позивача, у зв`язку із чим вони підлягають судовому захисту. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного цивільного права відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення зі стягненням на користь позивача заборгованості в сумі 2 000,00 доларів США та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у визначеному судом розмірі, що становить 91,89 доларів США, а всього 2 091,89 доларів США, відповідно позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд ураховує норми цивільного процесуального законодавства, якими урегульовані зазначені питання. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог на підставі положень ст. 141 ЦПК України стягненню на користь позивача підлягають понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (99,99 %), що становить 1 211,08 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial