Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпра звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначав, що 23 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, під час якого народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З червня 2024 року сімейне життя між позивачем та відповідачем погіршувалося, що в призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, та з 17 червня 2024 року припинено ведення спільного господарства. У період шлюбу сторони придбали: майнові права на квартиру: будівельний номер [ADDRESS] . Загальна площа квартири [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , автомобіль марки HAVAL H6, 2021 року випуску , об`єм двигуна: 1998 см. куб ., номер VIN: [NUMBER] . Зареєстрований вищевказаний автомобіль на відповідача. Дійсна ринкова вартість цього автомобіля становить 807 200,00 грн. (еквівалент 19 600,00 доларів США), що підтверджується висновком оцінювача про вартість від 23.08.2024 року. Посилаючись на ст. ст. 60, 71 СК просить суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя (майнових прав), визнати право власності за [PERSON] частку та за [PERSON] частку майнових прав на квартиру: будівельний номер [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] частку та за [PERSON] частку на квартиру [ADDRESS] , визнати за [PERSON] частку та за [PERSON] частку № 56, будинок [ADDRESS] , визнати автомобіль марки HAVAL, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , [NUMBER] (державний номер) спільним майном подружжя; стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] компенсацію вартості частки позивача у спільному сумісному майні у розмірі 403 600 ,00 гривень як компенсація вартості частини спірного автомобіля. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали, викладені обставини і вимоги у позові та наполягали на його задоволенні. Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи про їх необґрунтованість. Надали відзив на позов, в якому зазначали, що з кінця 2021 року і по даний час позивач та відповідачка не живуть однією сім`єю, не мають спільного господарства. Зокрема, у лютому 2022 року, позивач за збігом обставин вже перебував за кордоном. У подальшому і по даний час позивач на територію України не повертався, а отже ніяким чином не жив і не міг проживати, а також не вів і не міг вести ніякого спільного господарства з [PERSON] . Придбання майна у період 2022-2024 р.р., здійснювалось за рахунок особистих коштів відповідачки, а позивач фінансової чи іншої матеріальної участі у придбанні у вказаний період майна не здійснював. Платежі на виконання умов договору, укладеного 03.04.2023 року між ТОВ «ГК Істейт» та [PERSON] , купівлі-продажу майнових прав № МК-83, були сплачені як з особистих коштів відповідачки, так і позичених від інших осіб. Вказана квартира (у вигляді майнових прав на неї) придбавалась відповідачкою не в інтересах сім`ї, оскільки для проживання сім`ї використовуються дві квартири, які розташовані у [ADDRESS] , а натомість майнові права на квартиру придбавались з метою їх подальшого продажу за більш вигідною ціною, тобто для цілей заробітку. Позивач будь-якої участі у придбанні вказаного майна не приймав, а отже презумпція спільності права власності подружжя на дане майно, спростовується. Також наголошували, що у 2007 році відповідачка набула у порядку спадкування нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка в подальшому у вересні 2011 року була продана нею за суму 255 158,40 грн., а отже і вказана квартира, і отримана від її продажу сума коштів є особистою власністю відповідачки. Після продажу належної відповідачці квартири, з коштів, які були отримані від продажу, відповідачка придбала іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2011 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Отроцюк О.В., реєстр. № 8030. Відповідно до п. 2.1. Договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2011 року, вартість вказаної квартири була визначена сторонами у розмірі 67 438,00 грн., а отже особистих коштів відповідачки, які були отримані від продажу її успадкованої квартири у розмірі 255 158,40 грн. було більш ніж достатньо для придбання даної квартири. Квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана за ціною, нижче ніж вартість проданої успадкованої квартири за адресою: [ADDRESS] , то з коштів від продажу останньої квартири у відповідачки залишилось особистих коштів: 255 158,40 грн. - 67 438,00 грн. = 187 720,40 грн. Тому зазначала, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана за особисті кошти відповідачки і відповідно являється її особистою приватною власністю в цілому. 24.02.2017 року між відповідачкою, [PERSON] (Покупець) та гр. [PERSON] (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п. 1 якого [PERSON] купила у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . За п. 5 вказаного Договору від 24.02.2017 р., продаж здійснено за 25 004, 00 грн. Отже, і вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] , було куплено за рахунок заощаджень відповідачки, які залишалися після продажу раніше успадкованої нею квартири, а розміру заощаджень більше ніж вистачало для придбання цієї квартири. Квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] знаходяться поряд одна із одною, і фактично використовуються відповідачкою та її дітьми в якості однієї цілої житлової площі. Враховуючи вказані обставини придбання вказаних квартир, позивач будь-якої фінансової чи іншої матеріальної участі в їх придбанні не приймав, а отже вказані квартири належать відповідачці на праві особистої приватної власності. Наголошували, що надана позивачем оцінка вартості транспортного засобу є недостовірною, оскільки автомобіль мав пошкодження внаслідок ДТП, однак ці обставини жодним чином не відображені у звіті про оцінку майна. Відповідачка категорично не погоджується із залишенням в її власності вказаного автомобіля, а натомість готова віддати право власності на нього позивачу, та отримати саме від позивача компенсацію за припинення права власності на вказаний автомобіль. Зазначене зумовлене тим, що позивач не надає жодної матеріальної допомоги відповідачці на виховання та утримання спільних дітей, і тому для належного утримання та виховання дітей відповідачка зацікавлена отримати грошові кошти, на які можна буде купити дітям харчування, одяг, забезпечити їх виховання тощо. У судовому засіданні була допитана як свідок [PERSON] , мати позивача, яка повідомляла обставини купівлі у 2011 році квартири [ADDRESS] була придбана за 38 000 доларів США, з яких дійсно 19 000 доларів США було надано [PERSON] , а інша сума 19 000 доларів США це збереження її сина. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 06 грудня 2024 року витребувано з Головного управління ДПС Дніпропетровської області інформацію про дохід [PERSON] , та витребувано з Головного управління ДПС Дніпропетровської області інформацію про дохід [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши докази у справі, приходить до таких висновків. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 23 червня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Індустріальним районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис N? 304. Сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали: - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В.А; - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В.А.; - автомобіль марки HAVAL, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , [NUMBER] (державний номер), що підтверджується листом, наданим територіальним сервісним центром МВС № 1249 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях; - майнові права на квартиру: будівельний номер [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав від 03.04.2023 року між ТОВ «ГК Істейт» та [PERSON] . Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , майнові права на квартиру: будівельний номер [ADDRESS] , та автомобіль марки HAVAL H6, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , набуті у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Суд відхиляє доводи відповідача щодо придбання майнових прав на квартиру не в інтересах сім`ї та за участю інших осіб, оскільки відповідачем не надано належних та достатніх доказів в підтвердження зазначених обставин. Договір купівлі-продажу майнових прав від 03.04.2023 року між ТОВ «ГК Істейт» та [PERSON] був укладений останньою в період перебування у шлюбі. Виписки з рахунків про перерахування коштів [PERSON] , які не містять призначення платежу, не є підставою вважати, що вони були перераховані саме на виконання умов цього договору, враховуючи, що і зазначена особа не є стороною договору купівлі-продажу спірних майнових прав, або будь-якого іншого договору, укладеного з [PERSON] . Водночас надані представником позивача виписки з рахунку позивача [PERSON] , в яких також міститься інформація про користування цими коштами [PERSON] , свідчать про фінансову спроможність придбати зазначені майнові права. Суд зазначає, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Суд вважає що відповідачем [PERSON] не доведено факт придбання квартири [ADDRESS] виключно за особисті грошові кошти. Зазначена квартира була придбана через 6 років після продажу квартири, яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину. Доказів того, що саме ці грошові кошти були використані на придбання квартири суду не надано. Судом також відхиляються доводи відповідача про непроживання однією сім`єю з позивачем з кінця 2021 року. Відповідачем не заперечувався факт того, що її чоловік [PERSON] працював за кордоном, як до 2021 року, так і після 2021 року, оскільки [PERSON] за професією моряк, працює на суднах іноземних компаній. З позовом про розірвання шлюбу [PERSON] звернулась до суду у серпні 2024 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 червня 2011 року Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 304, - розірвано. Відповідачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження обставин, що, зокрема, з кінця 2021 року позивач та відповідачка не живуть однією сім`єю, не мають спільного господарства, що у сторін відсутній спільний бюджет, не здійснюються спільні витрати, інші доказів, які вказують на відсутність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Щодо вимог про визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS] . Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно матеріалів справи 18.05.2007 року гр. [PERSON] було складено заповіт щодо свого майна на користь [PERSON] , про що був складений витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.05.2007. Між [PERSON] та [PERSON] 21 вересня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (надалі договір купівлі-продажу від 21.09.2011). Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою Дніпровською нотаріальною конторою від 27.12.2007 за р. № 3-4762 (пункт 2 договору купівлі-продажу від 21.09.2011). Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21.09.2011 р. та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М. за реєстр. № 3023, [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність і сплачує вартість за ціною та у порядку, що передбачені цим договором, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 4 вказаного договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2011 р., вартість квартири була визначена у сумі 255 158,40 грн., які продавець одержав повністю від Покупця до підписання цього договору, а сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. Отже, у 2007 році відповідачка набула у порядку спадкування нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка в подальшому у вересні 2011 року була продана нею за суму 255 158,40 грн. Квартира [ADDRESS] була придбана 29 листопада 2011 року згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., та у відповідності до п. 2.1 зазначеного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 67 438 грн, які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору, та сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Отже, продаж [PERSON] спадкового майна був здійснений незадовго до придбанням спірного майна, за ціною яка перевищує суму, зазначену у договорі купівлі-продажу від 29.11.2011. Окрім цього, суд враховує, що згідно відомостям Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області у 2011 році [PERSON] не мав доходів, інших доказів в підтвердження походження грошових коштів не було надано суду. Покази свідка [PERSON] , мати позивача, щодо вартості придбаної квартири судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються зазначене вище обставинами та не є достатніми доказами для підтвердження зазначеного факту. Враховуючи хронологію та послідовність дій та правочинів щодо відчуження і придбання належного нерухомого майна, їх вартість, суд вважає, що відповідачем [PERSON] доведено факт придбання за особисті кошти квартири [ADDRESS] . Щодо стягнення компенсації за автомобіль марки HAVAL H6, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , [NUMBER] (державний номер) з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] звернувся до суду з вимогою щодо стягнення компенсації за автомобіль марки HAVAL H6, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , [NUMBER] (державний номер) з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Із зустрічним позовом [PERSON] щодо визнання права власності на автомобіль за [PERSON] та стягнення з нього компенсації на її користь, не зверталась. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19). Враховуючи, що автомобіль марки HAVAL H6, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , [NUMBER] (державний номер) перебуває у користуванні відповідача [PERSON] , з врахування зазначених вище норм, суд доходить висновку про необхідність задоволення в цій частині позову, та припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль HAVAL H6, 2021 року випуску, визнання за [PERSON] право власності на автомобіль HAVAL H6, 2021 року випуску, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості частки у спільному майні подружжя в сумі 403 600,00 гривень. При визначенні розміру компенсації суд виходить з наданого позивачем висновку оцінювача ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» про визначення ринкової вартості автомобіля марки HAVAL, моделі H6, 2021 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , [NUMBER] (державний номер) від 23 серпня 2024 року, відповідно до якого ринкова вартість транспортного засобу складає 807 200 грн. Визначену суму ринкової вартості автомобіля відповідач не спростувала, будь-яких інших доказів не надала. Отже, враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial