Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агенство нерухомості «ІНКОПМАРК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Універсальна товарна біржа «ІНКОПМАРК-КОНТРАКТ» про визнання договору дійсним. В обґрунтування позову зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який був зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк - Контракт», згідно якого [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру за адресою по [ADDRESS] . Даний договір нотаріально не посвідчувався, оскільки згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. На початку січня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою подарувати вищевказану квартиру своєму синові, однак після вивчення документів нотаріус роз`яснила, що наданий договір купівлі-продажу квартири укладений без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення і не може бути прийнятий нотаріусом як документ, що посвідчує право власності, а тому оформити договір дарування не можливо. Таким чином, позивач не може реалізувати своє право власності, а тому й вимушений звернутись до суду. Ухвалою судді Кіровського районного суд м. Кіровограда від 21 лютого 2024 року [PERSON] відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою судді Кіровського районного суд м. Кіровограда від 25 жовтня 2024 року [PERSON] залучено [PERSON] в якості співвідповідача по справі. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] від посади, Розпорядження від 07.05.2025 № 659, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено головуючим суддею Варакіну Н.Б. Ухвалою судді Фортечного районного суду м. Кропивницького від 21 липня 2025 року [PERSON] відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 16.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт» згідно якого [PERSON] придбав у відповідача квартиру за адресою по [ADDRESS] . Даному договору купівлі-продажу квартири, присвоєно реєстраційний номер 867, виконано реєстраційний напис та внесено в реєстраційну книгу Кіровоградського ООБТІ під № 15825/67. На початку січня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою подарувати вищевказану квартиру своєму синові, однак після вивчення документів нотаріус усно роз`яснила, що наданий договір купівлі-продажу квартири укладений без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення і не може бути прийнятий нотаріусом як документ, що посвідчує право власності, а тому оформити договір дарування не можливо. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1998 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, дані цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963 року. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. При цьому, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» згідно частини другої якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому, така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Дані положення були чинними і на час спірних правовідносин. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Так, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, передбачали таку підставу для державної реєстрації об`єктів нерухомого майна як договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею. В свою чергу, пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції станом на момент укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Так, покупець [PERSON] в установленому законом на час спірних правовідносин порядку 16 жовтня 1998 року зареєстрував право власності на нерухоме майно в Кіровоградському ООБТІ, що також підтверджується реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося, а саме продавець отримала кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано, а тому позовні вимоги про визнання договору-купівлі-продажу дійсним підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦК України, суд стягує з відповідача 1211,20 грн. судового збору на користь позивача.

Outcome: approved