Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Адвокат Шемчук Дмитро Віталійович в інтересах [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У зв?язку із смертю [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,1394 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] . Заповіту [PERSON] не залишила, а спадкоємцями першої черги за законом після її смерті є її дочка, [PERSON] , та син, [PERSON] . Позивач на момент смерті була зареєстрована за однією адресою разом з померлою матір?ю [PERSON] , надавала померлій усю необхідну допомогу, забезпечувала усіма необхідними медичними препаратами, доглядала за нею, самостійно займалася організацією поховання та сплачувала і станом на сьогодні сплачує комунальні платежі. Відповідач [PERSON] також був зареєстрований за однією адресою разом з померлою [PERSON] , однак у вказаній квартирі фактично не проживав, оскільки з 2003 року постійно проживає в РФ. Останній раз відповідач відвідував Україну у 2011 році, після чого більше в Україну не повертався. 27.03.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай Іриною Володимирівною була заведена спадкова справа № 05/2023 до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса в порядку та строк, визначений законом не звертався. 15.04.2024 позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на все спадкове майно, однак нотаріусом її було відмовлено у видачі вказаних свідоцтв про право на спадщину, оскільки, спадщину після померлої [PERSON] , окрім позивача також прийняв відповідач, оскільки він був зареєстрованим за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті та вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідач хоча і був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем, однак на день її смерті з нею фактично не проживав, оскільки більше 20 років фактично мешкає за межами України, а отже для прийняття спадщини повинен був в порядку та строк, визначений законом звернутися із відповідною заявою до нотаріуса, однак цього не зробив, а тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Зазначені обставини створюють позивачу перешкоди у реалізації своїх законних прав на одержання спадщини за законом, яка відкрилась після смерті її матері [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26.11.2024 у справі № 752/12345/24 було визнано доведеним факт не проживання відповідача зі спадкодавцем на момент її смерті та неприйняття ним спадщини у встановленому законом порядку. Просив визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на все спадкове майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААІ № 958623, виданого 17.04.1997 державним нотаріусом Другої київської Державної нотаріальної контори Столярчук М.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1415; земельну ділянку площею 0.1394 га, кадастровий номер 3220683201:01:002:0034 (цільове призначення, для ведення особистого селянського господарства), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 751932 від 12.01.2010; земельну ділянку площею 0.1000 га, кадастровий номер 3220683201:01:002:0033 (цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 751931 від 12.01.2010; житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу АВО № 615272 від 12.12.2000, укладеного [PERSON] і [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори Полковніковою Т.А. та зареєстрованого у реєстрі за № 4869. 27.03.2025 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 21.04.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. 25.08.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Шемчук Д.В. підтримали позовні вимоги. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] народився [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 17.04.1997 державним нотаріусом Другої київської Державної нотаріальної контори Столярчук М.Д. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . 12.12.2000 між [PERSON] та [PERSON] підписаний договір купівлі - продажу, відповідно до умов якого [PERSON] купила житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . [PERSON] була власником земельних ділянок площею 0.1394 га та площею 0.100 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями державних актів на право власності на земельну ділянку від 12.01.2010. 25.02.2008 [PERSON] та [PERSON] склали нотаріально посвідчену заяву, якою надали згоду на зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] та виїзд за кордон їх сина [PERSON] , [INFO] . 06.09.2011 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюбу, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої заведена спадкова справа № 05/2023 (номер у спадковому реєстрі: 70446326). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 24.11.2022 за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 15.04.2024 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] 15.04.2024 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. виніс постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом на все спадкове майно (розмір частки 1), після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з наявністю ще одного спадкоємця першої черги, який був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті ( [PERSON] ) та вважається таким, що прийняв спадщину. З матеріалів спадкової справи № 05/2023 після смерті [PERSON] , встановлено, що інші особи, окрім [PERSON] з заявами про прийняття спадщини до приватного виконавця не зверталися. 26.11.2024 Голосіївським районний судом міста Києва винесено заочне рішення по справі № 752/12345/24 яким відмолено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання особи такою, що не прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , як позивач [PERSON] , так і відповідач [PERSON] були зареєстровані за місцем реєстрації та фактичного проживання спадкодавця за адресою: [ADDRESS] . Водночас, наявні у матеріалах справи докази вказують на відсутність факту проживання [PERSON] за вищевказаною адресою, що у свою чергу підтверджується показами свідків та складеним актом житлово-експлуатаційної контори. Отже, оскільки відповідач [PERSON] в квартирі за вказаною адресою був зареєстрований, проте не проживав на момент смерті спадкодавця, а сама по собі реєстрація місця проживання не може уважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] не може уважатися таким, що своєчасно прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті їхньої із позивачем матер Зазначене рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 27.12.2024. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За приписами чч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Згідно роз`яснень викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями. У свою чергу, ч. 1 ст.1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частин перша, третя статті 1268). Згідно ч. 1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтею 1297 ЦК України регламентовано обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Таким чином, навіть у разі прийняття спадщини відповідачем, у зв`язку з тим, що він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 140/6115/21 зазначено, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: Ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі; ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту); ці обставини містяться у мотивувальній частині рішення та відповідають вимогам пункту першого частини четвертої статті 246 КАС України, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (наприклад, особа може посилатися на преюдиційні факти, що містяться в судовому рішенні, ухваленому відповідно до глави 6 Цивільного процесуального кодексу України «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення»). Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 537/541/23, аналізуючи зміст поняття «преюдиційність», виробив такий підхід: преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ; преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж самими сторонами; у разі преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження й оцінку; преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21 зауважувала, що факти, встановлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: -обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі. Судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] , а тому останні є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] . Також судом встановлено, що станом на день смерті [PERSON] позивач та відповідач були зареєстровані за однією адресою з померлою. [PERSON] після смерті [PERSON] звернулася до приватного виконавця з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину, однак, 15.04.2024 отримала відмову у видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом на все спадкове майно (розмір частки 1), у зв`язку з наявністю ще одного спадкоємця першої черги, який був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті ( [PERSON] ) та вважається таким, що прийняв спадщину. 26.11.2024 Голосіївським районний судом міста Києва винесено заочне рішення по справі № 752/12345/24 яким відмолено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання особи такою, що не прийняла спадщину у встановленому законом порядку. У мотивувальній частині зазначеного рішення судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , як позивач [PERSON] , так і відповідач [PERSON] були зареєстровані за місцем реєстрації та фактичного проживання спадкодавця за адресою: [ADDRESS] . Водночас, наявні у матеріалах справи докази вказують на відсутність факту проживання [PERSON] за вищевказаною адресою, що у свою чергу підтверджується показами свідків та складеним актом житлово-експлуатаційної контори. Отже, оскільки відповідач [PERSON] в квартирі за вказаною адресою був зареєстрований, проте не проживав на момент смерті спадкодавця, а сама по собі реєстрація місця проживання не може уважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] не може уважатися таким, що своєчасно прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті їхньої із позивачем матер Зазначене рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 27.12.2024. Суд звертає увагу, що вказані вище обставини мають для суду преюдиційний характер та не потребують доказування в межах цієї цивільної справи. Матеріали цивільної справи не містять доказів, що відповідач [PERSON] постійно проживав із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, вчиняв будь-які активні дій по прийняттю спадщини після смерті своєї матері і звертався до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті останньої. Таким чином, оскільки судом встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. відмовлено останній у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на все спадкове майно після смерті [PERSON] , що привезло до порушення спадкових прав позивача, остання в судовому порядку має право визнати за собою право власності на все спадкове майно після смерті своєї матері [PERSON] . На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги повністю знайшли своє підтвердження, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення.

Outcome: approved