Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою. В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що з 12 липня 2024 року позивач працював в Акціонерному товаристві «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» водієм автотранспортних засобів автотранспортної служби Черкаського відділу. Наказом № 120-К від 24 червня 2025 року позивач був звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. В порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідачем розрахунок з позивачем в день звільнення останнього не проведений. Крім того, позивачу не було видано письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, зокрема, заробітну плату та компенсацію за не використану відпустку. 30 липня 2025 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання інформації,просив надати в установлений законом п`ятиденний строк інформацію щодо нарахованих та виплачених позивачу сум при звільненні, а також завірені копії відповідних документів, який залишений позивачем без реагування. Відповідачем було видано позивачу трудову книжку, але, розрахунок з позивачем до цього часу не поведений. Враховуючи викладене, позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10 жовтня 2025 року, остаточно просив стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень і червень 2025 року та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 31 009 гривень 69 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52 781 гривню 82 копійки. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позову заяву. 09 січня 2026 року позивач звернувся до суду з заявою про відмову від заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 10 167 гривень 58 копійок, в зв`язку з частковою виплатою заробітної плати позивачу після звернення останнього до суду з цим позовом. 28 січня 2026 року до Соснівського районного суду м. Черкаси надійшла заява відповідача позивача про відмову від частини позовних вимог в зв`язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості по заробітній платі перед позивачем після звернення останнього до суду з цим позовом. Надав суду копії платіжних документів про зарахування на рахунок відповідача в АТ «Ощадбанк» заробітної плати за травень 2025 року в розмірі 9 167 гривень та за червень 2025 року в розмірі 1000 гривень. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з урахуванням відмови від частини заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги визнала частково в сумі 8 399 гривень 70 копійок заборгованості із заробітної плати; проти задоволення заяви позивача про відмову від частини позовних вимог не заперечувала. В постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Просила стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 гривень в зв`язку з накладенням арешту на рахунки відповідача, що істотно обмежує можливість здійснення розрахунків. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно Наказу керівника АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз»№ 91-К від 03 липня 2024 року про прийняття на роботу, [PERSON] на підставі заяви останньогобув прийнятий з 04 липня 2024 року на посаду водія автотранспортних засобів (легк. до 1,8 л) за сумісництвом з випробувальним терміном один місяць з оплатою згідно з штатним розписом; по тарифному розряду ІІ класу; тривалість робочого дня (робочого тижня) при роботі з неповним робочим часом: двадцятигодинний робочий тиждень (0,5). Наказом № 120-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) керівника АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» № 91-К від 03 липня 2024 року [PERSON] було звільнено з 24 червня 2025 року згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України на підстави заяви останнього; компенсація за 26 календарних днів не використаної відпустки з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 року. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно Наказу № 120-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) керівника АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» № 91-К від 03 липня 2024 року, копію наказу, повідомлення про виплачені суми при звільненні позивач отримав 24 червня 2025 року що підтверджується особистим підписом останнього в тексті наказу. Враховуючи викладене, доводи позивача про несвоєчасне повідомлення останнього про виплачені йому суми при звільненні є безпідставними. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. В порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідачем розрахунок з позивачем в день звільнення останнього не проведений. Враховуючи викладене, позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10 жовтня 2025 року, остаточно просив стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень і червень 2025 року та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 31 009 гривень 69 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52 781 гривню 82 копійки. 28 січня 2026 року до Соснівського районного суду м. Черкаси надійшла заява позивача про відмову від частини позовних вимогв зв`язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості по заробітній платі перед позивачем після звернення останнього до суду з цим позовом (яка фактично є заявою про зменшення розміру заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі на 10 167 гривень), яку було прийнято судом. Позивачем було надано суду копії платіжних документів про зарахування на рахунок позивача в АТ «Ощадбанк» заробітної плати за травень 2025 року в розмірі 9 167 гривень (в тому числі: 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 22 листопада 2025 року 1 000 гривень; 24 листопада 2025 року 1 000 гривень; 25 листопада 2025 року 2 000 гривень; 28 листопада 2025 року 2 000 гривень; 04 грудня 2025 року 1 167 гривень 58 копійок) та за червень 2025 року в розмірі 1000 гривень (в тому числі 30 грудня 2025 року 1 000 гривень). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з урахуванням відмови від частини заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги визнала частково в сумі 8 399 гривень 70 копійок заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку та 50 000 гривень середнього заробітку за затримку розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно довідки АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» від 21 листопада 2025 року за вих. № 1128/05, [PERSON] працював в АТ «Черкасигаз» водієм автотранспортних засобів (легк. до 1,8 л) автотранспортної служби Черкаського відділення з 12 липня 2024 року (наказ № 170-К від 11.07.2024) по 24 червня 2025 року (наказ № 120-К від 24.05.2025 р.). На дату звільнення [PERSON] не використав щорічну основну відпустку тривалістю 26 (двадцять шість) календарних днів за період роботи з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 року. Згідно копії повідомлення про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні 24 червня 2025 року, відповідачем нараховано позивачу компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11 684 гривні 66 копійок. Згідно довідки, виданої в.о.головного бухгалтера АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз», станом на 22 січня 2026 року розмір заборгованості із виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку перед [PERSON] становить 8 399 гривень 70 копійок. Згідно довідки про доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020 за період з липня 2024 року по червень 2025 року позивачу нарахований дохід в розмірі 151 876 гривень 20 копійок в тому числі за травень 2025 року 12 062 гривні 61 копійка, за червень 2025 року 18 946 гривень 98 копійок включаючи компенсацію за невикористану відпуску в розмірі 11 684 гривні 66 копійок. Згідно довідки про доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020 за період з липня 2024 року по червень 2025 року, позивачу з сум нарахованого доходу в розмірі 151 876 гривень 20 копійок утримано профспілкові внески в розмірі 1 518 гривень 78 копійок; суму ПДФО в розмірі 27 337 гривень 72 копійки; військовий збір в розмірі 5 196 гривень 84 копійки, а також було фактично виплачено позивачу в період з липня 2024 року по березень 2025 року 94 255 гривень 58 копійок. Після звернення позивача до суду з вказаним позовом згідно довідки про доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020, відповідачем виплачено на користь позивача в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі15 167 гривень 58 копійок, в тому числі: в листопаді 2025 року 8 000 гривень; в грудні 2025 року - 2 167 гривень 58 копійок, в січні 2026 року 5 000 гривень. Таким чином, з урахуванням утриманих сум профспілкових внесків, сум ПДФО, військового збору з сум нарахованого доходу, позивачу належить до виплати 8 399 гривень 70 копійок компенсації за не використану відпустку, виходячи з наступного розрахунку: 151 876 гривень 20 копійок (нарахований дохід) 1 518 гривень 78 копійок (профспілкові внески) 27 337 гривень 72 копійки (ПДФО) 5 196 гривень 84 копійки (військовий збір) - 94 255 гривень 58 копійок (виплачено до звернення позивача до суду з цим позовом) 15 167 гривень 58 копійок (погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем після звернення останнього до суду з цим позовом). Згідно табелів обліку використання робочого часу, позивачем фактично відпрацьовано 219 робочих днів: - у 2024 році - 117 робочих днів(у тому числі: у липні 2024 року 14робочихднів, у серпні 2024 року 22 робочих дні, у вересні 2024 року 21 робочий день, у жовтні 2024 року - 17 робочих днів; у листопаді 2024 року 21 робочий день; у грудні 2024 року 22 робочих дні); - у 2025 році - 102 робочих дні (у тому числі: у січні 2025 року 22 робочих дні, у лютому 2025 року 20 робочих днів; у березня 2025 року 21 робочий день; у квітні 2025 року 0 робочих днів (перебував у відпустці за власний рахунок); у травні 2025 року 22 робочих дні; у червні 2025 року 17 робочих днів). Згідно наказу в.о. голови правління АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» № 54-в/тр від 25 березня 2025 року на підставі заяви позивача від 25 березня 2025 року позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 квітня 2025 року по 30 квітня 2025 року терміном на 30 (тридцять) календарних днів. Відповідачем, з урахуванням фактично відпрацьованого позивачем робочого часу, нараховано останньому заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 26 (двадцять шість) календарних днів за період роботи з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 року в розмірі 11 684 гривні 66 копійок. Розрахунок з позивачем належним чином відповідачем не проведений. Так, згідно довідки про доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020 станом на момент звільнення позивача, з урахуванням утриманих профспілкових внесків, ПДФО, військового зборуз суми нарахованого доходуза період з липня 2024 року по червень 2025 року, заборгованість відповідача перед позивачем на момент звільнення останнього становила 23 567 гривень 28 копійок в тому числі компенсація за невикористану щорічну основну відпуску - 11 684 гривні 66 копійок, виходячи з наступного розрахунку: 151 876 гривень 20 копійок (нарахований дохід) 1 518 гривень 78 копійок (профспілкові внески) 27 337 гривень 72 копійки (ПДФО) 5 196 гривень 84 копійки (військовий збір) - 94 255 гривень 58 копійок (виплачено до моменту звільнення позивача). Таким чином, на день звільнення позивача заборгованість відповідача становила 11 684 гривні 66 копійок компенсація за 26 невикористаної щорічної основної відпустки за період з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 року та 11 882 гривні 62 копійки - заборгованість з виплати заробітної плати (23 567 гривень 28 копійок 11 684 гривні 66 копійок). Позивачем було надано суду копії платіжних документів про зарахування на рахунок відповідача в АТ «Ощадбанк» заробітної плати за травень 2025 року в розмірі 9 167 гривень (в тому числі: 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 22 листопада 2025 року 1 000 гривень; 24 листопада 2025 року 1 000 гривень; 25 листопада 2025 року 2 000 гривень; 28 листопада 2025 року 2 000 гривень; 04 грудня 2025 року 1 167 гривень 58 копійок) та за червень 2025 року в розмірі 1000 гривень (в тому числі 30 грудня 2025 року 1 000 гривень). Відповідачем було надано копії платіжних інструкцій про погашення заборгованості позаробітній платі перед позивачем в січні 2026 року в сумі 5 000 гривень в тому числі: копію платіжної інструкції № 23 від 10 січня 2026 року на суму 2 000 гривень, копію платіжної інструкції № 23 від 11 січня 2026 року на суму 2 000 гривень; копію платіжної інструкції № 19 від 27 січня 2026 року на суму 1 000 гривень. Таким чином, згідно наданих позивачем та відповідачем копій платіжних документів та довідки відповідачапро доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020, заборгованість відповідача перед позивачем погашена; розмір не виплаченої компенсації за 26 днів не використаної щорічної основної відпустки за період з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 рокустановить 8 399 гривень 70 копійок. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації за не використану відпустку визнала частково в сумі 8 399 гривень 70 копійок. Доказів погашення відповідачем заборгованості перед позивачем з виплати компенсації за не використану щорічну основну відпустку в розмірі 8 399 гривень 70 копійок матеріали справи не містять і сторонами суду не надано. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та компенсації за не використану щорічну основну відпустку підлягають задоволенню частково в розмірі 8 399 гривень 70 копійок компенсації за не використану відпустку. Щодо заявлених позовних вимог з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне: Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає і на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або не робочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, виплата роботодавцем - АТ «Оператор газорозподільної системи «Черкасигаз» звільненому працівнику [PERSON] нарахованої заробітної плати та компенсації за не використану щорічну основну відпустку в розмірі 23 567 гривень 28 копійок повинна бути здійснена в день звільнення останнього, тобто 24червня 2025 року. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17 липня 1997 року закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини зазначив, що право людини на мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, наприклад, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05), рішення від 06 грудня 2007 року; «Батрак проти України» (заява № 50740/06), рішення від 18 червня 1999 року; «Білецька проти України» (заява № 25003/06), рішення від 10 грудня 2009 року). Позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 52 781 гривня 82 копійки. В судовому засіданні представник відповідача просила стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 гривень в зв`язку з накладенням арешту на рахунки відповідача, що істотно обмежує можливість здійснення розрахунків. Доказів на підтвердження накладення арешту на рахунки відповідача, наявності обставин, які істотно обмежують можливість здійснення розрахунків відповідачем з позивачемсуду не надала. Зазначила, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, в якій Велика Палата Верховного Суду з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд в постанові від 17 лютого 2023 року у справі № 454/1068/20 зазначив, що «відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Оскільки у день звільнення відповідач не провів розрахунку з позивачем при звільненні, то суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку». Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. В постанові від 08 жовтня 2025 року у справ № 489/6074/23 Велика палата Верховного Суду, сформулювала наступний правовий висновок: «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно відступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців». В постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного суду зазначила наступне: «Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково». Згідно матеріалів справи, досліджених судом безпосередньо, з урахуванням сум утриманих профспілкових внесків, ПДФО, військового збору,на день звільнення позивача заборгованість відповідача становила 11 684 гривні 66 копійок компенсація за 26 не використаної щорічної основної відпустки за період з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 року та 11 882 гривні 62 копійки - заборгованість з виплати заробітної плати. 28 січня 2026 року до Соснівського районного суду м. Черкаси надійшла заява позивача про відмову від частини позовних вимог в зв`язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості по заробітній платі перед позивачем після звернення останнього до суду з цим позовом (яка фактично є заявою про зменшення розміру заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі на 10 167 гривень), яку було прийнято судом. Позивачем було надано суду копії платіжних документів про зарахування на рахунок відповідача в АТ «Ощадбанк» заробітної плати за травень 2025 року в розмірі 9 167 гривень (в тому числі: 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 22 листопада 2025 року 1 000 гривень; 24 листопада 2025 року 1 000 гривень; 25 листопада 2025 року 2 000 гривень; 28 листопада 2025 року 2 000 гривень; 04 грудня 2025 року 1 167 гривень 58 копійок) та за червень 2025 року в розмірі 1000 гривень (в тому числі 30 грудня 2025 року 1 000 гривень). Відповідачем було надано копії платіжних інструкцій про погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем в січні 2026 року в сумі 5 000 гривень в тому числі: копію платіжної інструкції № 23 від 10 січня 2026 року на суму 2 000 гривень, копію платіжної інструкції № 23 від 11 січня 2026 року на суму 2 000 гривень; копію платіжної інструкції № 19 від 27 січня 2026 року на суму 1 000 гривень. Таким чином, згідно наданих позивачем та відповідачем копій платіжних документів та довідки відповідача про доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі погашена; розмір не виплаченої компенсації за 26 днів не використаної щорічної основної відпустки за період з 12 липня 2024 року по 24 червня 2025 року становить 8 399 гривень 70 копійок. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації за не використану відпустку визнала частково в сумі 8 399 гривень 70 копійок. Доказів погашення відповідачем заборгованості перед позивачем з виплати компенсації за не використану щорічну основну відпустку в розмірі 8 399 гривень 70 копійок матеріали справи не містять і позивачем суду не надано. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52 781 гривню 82 копійки; надав суду розрахунок середньоденної заробітної плати з урахуванням кількості робочих днів у двох останніх місяцях, фактично відпрацьованих позивачем. Згідно матеріалів справи та наданих позивачем в судовому засіданні показів, [PERSON] , [INFO] , на момент звільнення останнього і в подальшому він є пенсіонером за віком і особою з інвалідністю та отримує пенсію. Позивач не довів, що звертався на момент звільнення і після його звільнення до відповідача з вимогою про виплату заборгованості із заробітної плати та компенсації за не використану відпустку. Таке право реалізував лише 27 серпня 2025 року, звернувшись до суду з цим позовом. Позивачем було надано суду копії платіжних документів про зарахування на рахунок відповідача в АТ «Ощадбанк» заробітної плати за травень 2025 року в розмірі 9 167 гривень (в тому числі: 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 16 листопада 2025 року 1 000 гривень; 22 листопада 2025 року 1 000 гривень; 24 листопада 2025 року 1 000 гривень; 25 листопада 2025 року 2 000 гривень; 28 листопада 2025 року 2 000 гривень; 04 грудня 2025 року 1 167 гривень 58 копійок) та за червень 2025 року в розмірі 1000 гривень (в тому числі 30 грудня 2025 року 1 000 гривень). Відповідачем було надано копії платіжних інструкцій про погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем в січні 2026 року в сумі 5 000 гривень в тому числі: копію платіжної інструкції № 23 від 10 січня 2026 року на суму 2 000 гривень, копію платіжної інструкції № 23 від 11 січня 2026 року на суму 2 000 гривень; копію платіжної інструкції № 19 від 27 січня 2026 року на суму 1 000 гривень. Таким чином, згідно наданих позивачем та відповідачем копій платіжних документів та довідки відповідача про доходи фізичної особи та податок з них від 04 лютого 2026 року за вих. № ЧГ000000020, на момент ухвалення рішення суду у справі заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі відсутня. В судовому засіданні представник відповідача просила зменшити суму середнього заробітку, просила стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 гривень в зв`язку з накладенням арешту на рахунки відповідача, що істотно обмежує можливість здійснення розрахунків. Доказів на підтвердження накладення арешту на рахунки відповідача, наявності обставин, які істотно обмежують можливість здійснення розрахунків відповідачем з позивачем суду не надала. Враховуючи викладене, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та критеріям, визначеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000 гривень. Зазначена сума відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, та відповідає принципу співмірності, оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних сум у день звільнення. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь Держави судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, а тому враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в розмірі 58 399 гривень 70 копійок, що становить 69,7% від розміру заявлених позовних вимог, з відповідача необхідно стягнути на користь Держави судовий збір в розмірі 844 гривню 21 копійку пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.43 Конституції України, ст.ст. 36, 115, 116, 117, 221, 232, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 22, 23, 629, 1166, 1167, ЦК України, та

Outcome: partial