Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 16/100 частин житлового будинку літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м., житловою площею 47.8 кв.м., та житлового будинку літ. «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м., та надвірні будівлі: погріб літ.літ. «Д», «Е», сараї літ. літ. «Ж», «М», вбиральні літ. «З», «И», душ літ. «Н», літня кухня зі сходами літ. «О,о1», гараж літ. «П», огорожа №3, 4, 8, 9, 10, зливна яма №11, вимощення №І, за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , зареєстрована у [ADDRESS] , та є власницею 84/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] : літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: погріб літ.літ. «Д», «Е», сараї літ. літ. «Ж», «М», вбиральні літ. «З», «И», душ літ. «Н», літня кухня з сходами літ. «О,о 1», гараж літ. «П», огорожа № 3,4,8,9,10, зливна яма № 11, вимощення № І. Так, на підставі Свідоцтва про право на спадщину № 2-6867, виданого 30.03.1953 Нотаріусом Другої Державної Нотаріальної контори м. Харкова Гуцевичем З.К. було встановлено, що останнім було засвідчено, що спадкоємцями гр.-на [PERSON] (прадід Позивача), який помер в м. Харків [INFO] , є його дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що мешкали у [ADDRESS] . За даним свідоцтвом, до вищезгаданих спадкоємців переходить 5/14 домоволодіння, в рівних частинах кожному, 2/14 частини залишаються неоформленими. 10.04.1970 нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л. було посвідчено договір дарування № 2-2330, який уклали між собою з однієї сторони [PERSON] та з другої сторони [PERSON] (у дівочості [PERSON] , бабуся позивача), за яким останньою було прийнято у дар та набуто право власності на 1/7 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у [ADDRESS] . 10.04.1970 на підставі свідоцтва про право на спадщину, засвідченого Нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л., у якому зазначено, що вищезгаданим нотаріусом, засвідчено, що єдиною спадкоємицею після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , згідно заповіту, посвідченого 23.09.1958 в 2-й Нотаріальній конторі м. Харкова, за реєстром 2-11533, є дочка, [PERSON] . До складу спадкового майна належить 8/14 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] . За даним свідоцтвом, до [PERSON] переходить 7/14 частки будинку з надвірними будівлями, а 1/14 будинку, залишається не оформленою. 19.10.1988 до Ленінського районного народного суду м. Харькова звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , розглянувши який, судом було встановлено, що [PERSON] просить визнати право власності на 26/100 частини домоволодіння, перерозподілу ідеальних долей та виділення ідеальної долі, з іншої сторони зустрічна позовна заява від [PERSON] , до [PERSON] , про визнання права власності на 1/14 частини дома літ «А-1» та перерозподіл ідеальних долей у домоволодінні по [ADDRESS] . В ході розгляду справи, судом було встановлено, що [PERSON] у 1959 році, зі згоди батьків, на земельній ділянці за адресою, [ADDRESS] побудувала будинок літ. «Б-1» і прибудинкові споруди. Судом було встановлено, що [PERSON] придбала у [PERSON] 1/14 частину будинку літ «А-1», який належав за свідоцтвом про право на спадщину від 13.03.1953 року [PERSON] , але не оформила належним чином у нотаріальній конторі. Судом було прийнято рішення: визнати за [PERSON] право власності на 26/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою, [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/14 частин домоволодіння. Отже, незареєстрованими залишаються 16/100 частин, замість 3/14. Також судом було вирішено, виділити [PERSON] її ідеальну долю 26/100 частин домоволодіння та житловий будинок літ «Б-1» з відповідними приміщеннями, земельною ділянкою та самостійним виходом на вулицю. Нотаріусом Другої Харківської Державної нотаріальної контори Морозом Г.І. складено свідоцтво про право на спадщину № 1-131 від 03.04.1991, у якому засвідчено, що спадкоємицею майна громадянки [PERSON] , померлої [INFO] , є її сестра, [PERSON] . 05.01.1988 [PERSON] було складено заповіт № 1-1, який було засвідчено державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І. У заповіті зазначено, що на випадок смерті [PERSON] , все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, вона заповідає дочці [PERSON] . Після смерті [PERSON] , державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Ященко Я.Ю. було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Другою Харківською Державною нотаріальною конторою 05.01.1988 за реєстровим № 1-1, спадкоємицею зазначеного у заповіті майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , є гр. [PERSON] , що мешкає у [ADDRESS] . У свідоцтві про право на спадщину зазначено спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, а саме: 84/100 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 1515 кв.м. розташований житловий будинок з прибудовами літ «А-1», житловий будинок «Б-1», а також інші споруди для організації господарсько-побутових потреб (літній туалет, сарай, огорожа, тощо). Після смерті [PERSON] , 1945 р.н., яка померла [INFO] , державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Гончаренко Л.А., було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 27.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-72, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , є її дочка, гр. [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрована у [ADDRESS] . Нотаріусом зазначено, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 84/100 частин житлового будинку: літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: літ «Д», «Е», «Ж», «М», «З», «И», «Н», «О,о1», «П», огорожа, зливна яма, вимощення №1. Із самого народження Позивач постійно проживає у [ADDRESS] . Позивач, а також спадкодавець Позивача від самого народження постійно проживали у спірному будинку, користуючись ним в цілому, а саме: здійснювали поточний та капітальний ремонт, сплачували комунальні послуги, та вчиняли інші дії щодо фактичного володіння та користування ним, як з власним. На момент реєстрації позивачем свого місця проживання у будинку, її співвласник вже був невідомий, про що вона не знала, що свідчить про добросовісність заволодіння будинком в цілому, а подальша реєстрація особових рахунків на постачання комунальних послуг на ім`я Позивача та його спадкодавця та тривала їх сплата свідчить про відкритість користування будинком. За час користування позивачем спірною частиною будинку жодних претензій від будь- кого щодо протиправного користування чи вимог про виселення з цієї частини будинку до них не надходило. Отже, як позивач так і її спадкодавці добросовісно заволоділи спірною частиною будинку, власник якої на той момент був невідомий, та почали в ній проживати. При цьому, таке заволодіння не було неправомірним. Позивач був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Позивач та її спадкодавці більше 30 років відкрито та безперервно володіли майном, не вчиняли дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, поводилися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що свідчить про наявність всіх умов у сукупності для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну частину будинку. На підставі викладеного, позивач звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 06.03.2025 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідачу надано строк на подання відзиву на позов. 08.04.2025 до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача. Ухвалою суду від 23.09.2025 судом поновлено відповідачу строк на подання відзиву на позов, відзив долучено до матеріалів справи. Відповідно до відзиву, відповідач заперечує проти позовних вимог. В обгрунтування заперечень представник відповідача вказав, що відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Сам по собі факт користування позивачем усім домоволодінням, у тому числі спірними частинами після смерті [PERSON] та [PERSON] та проживання з реєстрацією у ньому не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю у позивача. Крім того, позивач доводить, що після смерті [PERSON] та [PERSON] , відкрилася спадщина на спірні частини домоволодіння, проте потенційні спадкоємці (які зазначені в позовній заяві та описані вище) не зареєстрували своє право у встановленому законом порядку та не відмовилися від права власності на відповідне нерухоме майно. Як стверджує у своєму позові позивачка, вона користувалася спірними частинами домоволодіння, тобто користування позивачкою спірними частинами ґрунтується на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва (спадкування), а не на факті заволодіння безхазяйною річчю. Зазначене свідчить, що позивачка весь час була обізнана про власників на спірні частини домоволодіння, потенційних спадкоємців на такі частини, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Тому представник відповідача вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не підтверджує, що вона не є добросовісним набувачем спірної частини домоволодіння, оскільки вона увесь час знала, про те, що власником таких частин домоволодіння є інші особи, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Крім того, представник відповідача вважає, що у зв`язку із відсутністю реєстрації права власності на спірні частки та реєстрації за спадкоємцями після померлих [PERSON] та [PERSON] , є наявні підстави вважати частки нерухомого майна, які належали померлим, відумерлою спадщиною. 03.10.2025 від представник позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою представник вказав, що відповідач у своєму Відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовує безтитульне володіння позивачем частиною будинку та відсутністю у неї як володільця цього нерухомого майна певного юридичного титулу щодо нього, а і більше вказує на те, що спірне майно є відумерлою спадщиною починаючи 1953 року, так як ні за ким не оформлено та не зареєстровано. Також слід зазначити, що в Цивільному кодексі УРСР 1922-1963 років було відсутнє поняття відумерлої спадщини, і станом на теперішній час Відповідач не вживав жодних дій, щодо передачі спірного майна до територіальної громади. Ухвалою суду від 28.11.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату і час судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, думку представника позивача, суд вважав можливим продовжити розгляд справи у відсутність представника відповідача. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Щодо раніше поданого клопотання про допит свідків зазначив, що їх допит вважає недоцільним та просив суд розглянути справу за наявними матеріалами. Вислухавши представник позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, на підставі наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») народилась [INFO] , її батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] . 01.06.1986 позивач, [PERSON] , зареєструвала шлюб із [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину № 2-6867, виданого 30.03.1953 нотаріусом Другої Державної Нотаріальної контори м. Харкова Гуцевичем З.К., спадкоємцями гр.-на [PERSON] (прадід позивача), який помер в м. Харків [INFO] , є його дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким перейшли 5/14 домоволодіння, в рівних частинах кожному, 2/14 частини залишаються неоформленими. Згідно з договором дарування № 2-2330, який уклали між собою з однієї сторони [PERSON] та з другої сторони [PERSON] (у дівочості [PERSON] , бабуся позивача), який посвідчений 10.04.1970 нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л., [PERSON] було прийнято в дар та набуто право власності на 1/7 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у [ADDRESS] . 10.04.1970 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Дяченко О.Л., у якому зазначено, що вищезгаданим нотаріусом, засвідчено, що єдиною спадкоємицею після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , згідно заповіту, посвідченого 23.09.1958 в 2-й Нотаріальній конторі м.Харкова за реєстром 2-11533, є дочка, [PERSON] . До складу спадкового майна належить 8/14 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] . За даним свідоцтвом, до [PERSON] переходить 7/14 частки будинку з надвірними будівлями, а 1/14 будинку, залишається не оформленою. Відповідно до рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 19.10.1988, встановлено, що [PERSON] у 1959 році, зі згоди батьків, на земельній ділянці за адресою, [ADDRESS] , побудувала будинок літ. «Б-1» і прибудинкові споруди. Судом також було встановлено, що [PERSON] придбала у [PERSON] 1/14 частину будинку літ «А-1», який належав за свідоцтвом про право на спадщину від 13.03.1953 року [PERSON] , але не оформила належним чином у нотаріальній конторі. Судом було прийнято рішення: визнати за [PERSON] право власності на 26/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою, [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/14 частин домоволодіння. Отже, незареєстрованими залишаються 16/100 частин, замість 3/14. Також судом було вирішено, виділити [PERSON] її ідеальну долю 26/100 частин домоволодіння та житловий будинок літ «Б-1» з відповідними приміщеннями, земельною ділянкою та самостійним виходом на вулицю. Відповідно до свідоцтво про право на спадщину № 1-131 від 03.04.1991, посвідченого нотаріусом Другої Харківської Державної нотаріальної контори Мороз Г.І., спадкоємицею майна громадянки [PERSON] , померлої [INFO] , є її сестра, [PERSON] . 05.01.1988 [PERSON] було складено заповіт № 1-1, який було засвідчено державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І., згідно з яким на випадок смерті [PERSON] все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, вона заповідає дочці [PERSON] . Після смерті [PERSON] , державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Ященко Я.Ю. було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Другою Харківською Державною нотаріальною конторою 05.01.1988 за реєстровим № 1-1, спадкоємицею зазначеного у заповіті майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] , є гр. [PERSON] , що мешкає у [ADDRESS] . У свідоцтві про право на спадщину зазначено спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, а саме: 84/100 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 1515 кв.м. розташований житловий будинок з прибудовами літ «А-1», житловий будинок «Б-1», а також інші споруди для організації господарсько-побутових потреб (літній туалет, сарай, огорожа, тощо). Після смерті [PERSON] , 1945 р.н., яка померла [INFO] , державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Гончаренко Л.А., було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 27.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-72, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , є її дочка, гр. [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрована у [ADDRESS] . Нотаріусом зазначено, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 84/100 частин житлового будинку: літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: літ «Д», «Е», «Ж», «М», «З», «И», «Н», «О,о1», «П», огорожа, зливна яма, вимощення №1. Право власності також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №414806576 від 24.02.2025. Відповідно до копії паспорту позивача, [PERSON] , вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 15.04.1983. Згідно з копіями квитанцій в матеріалах справи, [PERSON] сплачувала комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , зокрема, за електроенергію, за доставку газу, спожитий газ, водопостачання, вивіз ПВ, водовідведення. Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до правової позиції, висловленої в п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема: правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; - для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43); - аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків; - при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом; - володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном; - крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46); - звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю; - підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність; - наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник; - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55); - якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48); - відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння; - при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння; - володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50); -давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52); - набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54). Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому, втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач та її спадкодавець постійно проживали у спірному будинку, зокрема, з моменту реєстрації місця проживання позивача за цією адресою, користуючись ним в цілому та вчиняючи інші дії щодо фактичного володіння та користування ним, як з власним. Доказів зворотного відповідачем не надано та доводи позивача в цій частині ним не спростовані. Також встановлено, що на момент реєстрації позивачем свого місця проживання у будинку, її співвласник вже був невідомий, про що вона не знала, що свідчить про добросовісність заволодіння будинком в цілому. Крім того, суд враховує, що за час користування позивачем спірною частиною будинку жодних претензій від будь-кого щодо протиправного користування чи вимог про виселення з цієї частини будинку до неї не надходило. Право власності на спірне нерухоме майно ні за ким не зареєстровано, що підтверджується довідкою КП «ХМ БТІ» від 17.02.2021 та Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.02.2025. Тобто дана частина будинку не має власника. Окрім цього, посилання представника відповідача на те, що спірне майно є відумерлою спадщиною починаючи 1953 року, навпаки, в свою чергу, підтверджує те, що таке майно ні за ким не оформлено та не зареєстровано, відтак, набуто позивач добросовісно, правомірно та відкрито. Аналізуючи вищезазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач, [PERSON] , добросовісно володіє майном, а саме 16/100 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] : літ «А-1» з прибудовами, загальною площею 63.4 кв.м, житловою площею 47.8 кв.м. та житлового будинок літ «Б-1» з прибудовами, загальною площею 21.5 кв.м., житловою площею 9.1 кв.м. та надвірні будівлі: погріб літ.літ. «Д», «Е», сараї літ. літ. «Ж», «М», вбиральні літ. «З», «И», душ літ. «Н», літня кухня з сходами літ. «О,о1», гараж літ. «П», огорожа № 3,4,8,9,10, зливна яма № 11, вимощення № 1, власника яких фактично немає, і продовжує відкрито та безперервно ними володіти більше десяти років. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено наявність сукупності обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме її добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, відповідачем, в свою чергу, не надано належних доказів на спростування зазначених обставин, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із повним задоволенням позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 1646.40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved