Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 27.06.2021 [PERSON] та ТОВ «Мілоан» за допомогою електронних повідомлень уклали кредитний договір № 101860446 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000 грн., строком на 15 днів з 27.06.2021. Термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом визначено до 12.07.2021. 30.09.2021 р. Згідно умов договору відступлення прав вимоги №09т, ТОВ «Мілоан» (ЄДРПОУ: 40484607) відступило право вимоги за кредитним договором № 101860446 від 27.06.2021р. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ЄДРПОУ: 42649746), а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги до відповідача. Позивач вказує, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує, кошти в обумовленому сторонами договору розмірі та в строки не повертає та має заборгованість по вказаному кредитному договору у розмірі 28 010,50 грн., яка складається з наступного: 7 000 грн. - заборгованість за тілом; 21 010,50 грн. нараховані проценти. Оскільки відповідач від сплати заборгованості як перед старим кредитором, так і перед новим ухиляється, позивач, отримавши право вимоги до боржника, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 27.05.2025 відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає частково та просить стягнути з нього заборгованість у розмірі 7010,50 грн. Свої доводи сторона відповідача пояснює тим, що позивачем не надано первинних документів (виписки з рахунку, меморіального ордера або іншого розрахункового документа відповідно до вимог ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік»), які б підтверджували перерахування 7 000 грн. саме на рахунок відповідача. Надане платіжне доручення не є достатнім доказом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, для стягнення боргу кредитор повинен надати не лише договір та розрахунок, а й докази видачі кредиту, інакше у задоволенні позову слід відмовити через недоведеність наявності заборгованості. Крім того, як правонаступник, ТОВ «Діджи Фінанс» має довести, що первісний кредитор передав йому оригінали документів, які засвідчують право вимоги та підтверджують факт видачі кредиту (ст. 517 ЦК України). Наданий позивачем розрахунок заборгованості є одностороннім та не є первинним бухгалтерським документом. З нього неможливо перевірити правильність нарахувань, графік погашення чи формування складових боргу, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо достатності доказів. Крім того, позивач неправомірно нарахував відсотки у розмірі 21 010 грн поза межами встановленого договором строку кредитування (який становив 15 днів, до 12.07.2021 р.). Відповідно до ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України та постанов Верховного Суду, право кредитора нараховувати договірні відсотки за користування кредитом припиняється після спливу строку кредитування, оскільки позичальник більше не отримує «благо» правомірного не повернення боргу. Після закінчення строку можуть застосовуватися лише наслідки прострочення за ст. 625 ЦК України, а тому вимога про стягнення 21 010 грн. є безпідставною. Окремо відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, вважаючи цю суму завищеною та неспівмірною зі складністю справи. З огляду на те, що предмет спору не є складним, а представник позивача неодноразово брав участь у подібних справах, витрачений час та обсяг робіт не є значними. Відповідач, посилаючись на ч. 4 ст. 137 ЦПК України та практику ЄСПЛ, просить суд зменшити розмір цих витрат до розумних меж. Представником позивача надано до суду відповідь на відзив у якому зазначено, що факт перерахування коштів у сумі 7000,00 грн на картковий рахунок № [NUMBER] підтверджується платіжним дорученням № 29249142 від 27.06.2021. При цьому процедура отримання кредиту передбачала обов`язкову верифікацію банківської картки № [NUMBER] шляхом введення верифікаційного коду (технологія 3DSecure), що підтверджує доступ відповідача до управління вказаним рахунком. Позивач також вказав, що умови договору (п. 2.3.1.2) передбачали автоматичну пролонгацію строку кредитування у разі подальшого користування коштами, що стало підставою для нарахування відсотків за стандартною ставкою 5% на день. Окремо підкреслено, що відповідач не надав жодних доказів (зокрема банківської виписки), які б спростовували приналежність йому карткового рахунку або факт зарахування коштів, а наведений у позові розрахунок заборгованості базується на даних бухгалтерського обліку та відповідачем у встановленому порядку не спростований. Позивач наполягає також на стягненні заявлених витрат на правничу допомогу, посилаючись на конституційне право на професійну допомогу (ст. 59 Конституції України) та норми ЦПК України (ст. 133, 137). Позивач зазначає, що розмір витрат підтверджений умовами договору та відповідними доказами, а тому він підлягає розподілу між сторонами. Представник позивача у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, представником відповідача скеровано до суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача. За таких обставин суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін на основі доказів, що містяться у ній. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надаючи правову оцінку наданим правовідносинам судом встановлено наступне. Згідно з даними Анкети-заяви на кредит № 101860446, створеної на сайті tengo.ua 23.06.2021, позичальником вказаний [PERSON] , сума кредиту становить 7000,00 грн., строк кредиту: 15 днів з 27.06.2021, дата повернення кредиту: 12.07.2021 року. Сума до повернення 7010,50 грн., складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту: 0 грн.: проценти за користування кредитом 10.50, нараховуються за ставкою 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Анкета-заява містить інформацію про процес її оформлення та розгляду. За наслідками її розгляду 27.06.2021 прийнято рішення про погодження. Погоджені умови кредитування: замовлена сума: 20 000,00 грн., замовлений строк: 15 днів, погоджена сума: 7000,00 грн., погоджений строк: 15 днів, комісія за надання: 0% одноразово, ставка процентів: 0.01% за кожен день користування. Згідно Договору про споживчий кредит № 101860446 від 27.06.2021, ТОВ «Мілоан» (Товариство) та [PERSON] (Позичальник) уклади даний договір, предметом якого є надання кредиту на суму 7000,00 грн. (п.1.2 Договору). Згідно п. 1.1 Договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит), а Позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Аналогічні положення містяться у п. 3.3.2 Договору. Згідно п. 1.3 Договору кредит надається загальним строком на 15 днів з 27.06.2021. Згідно п. 1.4 Договору термін повернення кредиту та сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 12.07.2021. За умовами п. 1.5.2 Договору, на первісний 15-денний строк кредитування (з 27.06.2021 по 12.07.2021) сторонами погоджено нарахування процентів за ставкою 0,01% на день від фактичного залишку кредиту. Суд кваліфікує вказану ставку як пільгову, що підтверджується також змістом п. 2.2.3 Договору, де зазначено, що така ставка є знижкою порівняно зі стандартною. У свою чергу, п. 1.6 Договору передбачено стандартну (базову) процентну ставку у розмірі 5,00% на день. Механізм та умови її застосування деталізовані у п. 2.2.3 та п. 2.3.1.2 Договору, згідно з якими стандартна ставка вступає в дію автоматично після завершення первісного строку кредитування (або строку пільгової пролонгації) у разі подальшого користування коштами. Згідно п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно п. 2.3 Договору передбачено пролонгацію строку кредитування на стандартних і пільгових умовах. Згідно п. 2.3.1.1 договору позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Так, згідно п. 2.3.1.2 договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишились до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних умовах 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною ставкою, наведеною у п. 1.6 Договору. Згідно п. 6.1 Договору він укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, окрема, через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно п. 6.4 Договору укладення кредитного договору у електронній формі є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом кредитного договору, який підписано власноручним підписом позичальника, тому створює для сторін такі ж правові обов`язки та наслідки. Додатком № 1 до даного договору є графік платежів Додатком № 2 до даного договору є паспорт споживчого кредиту. Відповідно до платіжного доручення 29249142 від 27.06.2021 ТОВ «Мілоан» перерахувало кошти у сумі 7000,00 грн. [PERSON] з призначенням платежу: кошти згідно договору 101860446. Згідно відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення, кредитний договір № 101860446, [PERSON] 27.06.2021 відбулось надання кредиту у розмірі 7000,00 грн. За період з 28.06.2021 по 12.07.2021 року відбувалось щоденне нарахування процентів згідно з п. 1.5.2 договору у розмірі 10,50 грн. За період з 13.07.2021 по 10.09.2021 відбувалось щоденне нарахування процентів згідно п. 1.6 та 2.3.1.2 договору у розмірі 350 грн. щоденно. У кінцевому підсумку борг по тілу: 7000,00грн., борг по відсотках: 21010,50 грн., загальний борг: 28 010,50 грн. Відповідно до договору відступлення прав вимоги № 09Т від 30.09.2021, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» (новий кредитор) та ТОВ «Мілоан» (кредитор), кредитор передає (відступає) новому кредитору права вимоги до боржників, які виникли у кредитора внаслідок укладення з боржниками кредитних договорів та надання кредитором боржникам кредитних коштів та які входять до портфеля заборгованості. До матеріалів справи додані копії платіжних інструкцій згідно яких ТОВ «Діджи Фінанс» перераховувало кошти ТОВ «Мілоан» з призначенням платежу: оплата згідно Договір відтуплення тправа вимог № 09Т від 30.09.2021. Без ПДВ. Згідно Витягу з Додатку до Договору факторингу № 09Т від 30.09.2021, [PERSON] номер кредитного договору 101860446 від 27.06.2021, сума заборгованості разом 28010,50 грн., сума заборгованості за тілом 7000,00 грн., сума заборгованості за відсотками: 21 010,50 грн.. Згідно копії вимоги про погашення кредитної заборгованості від 27.09.2023 ТОВ «Діджи Фінанс», адресувало [PERSON] досудову вимогу, яка містить інформацію про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором № 101860446 від 27.06.2021 від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс» та вимогу про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, яка станом на 27.09.2023 визначена у розмірі 28 010,50 грн.. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 6, 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Відповідно до ст. 205, 207, 1055 ЦК України, кредитний договір обов`язково укладається у письмовій формі, при цьому правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в електронному вигляді. Порядок укладення договорів в інформаційно-телекомунікаційних системах регулюється Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі ст. 3, 11 якого електронний договір прирівнюється до письмового. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, належним підписом сторони у такому випадку є електронний підпис одноразовим ідентифікатором алфавітно-цифрова послідовність, що надсилається особі на мобільний телефон та підтверджує її волевиявлення. За приписами ст. 1056-1 ЦК України, сторони мають право самостійно визначати у договорі розмір процентів, їх тип (фіксована ставка) та порядок сплати залежно від кредитного ризику. Статтями 526, 610, 629 ЦК України закріплено принципи обов`язковості договору та належного виконання зобов`язань. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно зі статтями 1048, 1049, 1054 ЦК України, за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання, відповідає перед кредитором за завдані такими діями збитки. Відповідно до ст. 512, 513, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги за правочином, що вчиняється у тій самій формі, що і основний договір. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Спеціальним видом такого правочину є договір факторингу, за яким, згідно зі ст. 1077, 1078 ЦК України, одна сторона (фактор) передає грошові кошти другій стороні (клієнту) за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до боржника. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою договір вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Статтею 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності, згідно з яким суд розглядає справи на підставі доказів, наданих учасниками справи. Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, при цьому кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається. Суд наголошує, що за правилами ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням суду, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному дослідженні всіх матеріалів справи у їх сукупності. Оцінивши надані суду докази, що містяться в матеріалах даної справи, дослідивши доводи сторін, суд приходить до наступного висновку. Наданий кредитний договір є належним чином укладеним відповідно до чинного законодавства. Факт ідентифікації відповідача підтверджується тим, що персональні дані боржника та реквізити його банківської картки (номер картки), що були використані для перерахування коштів, могли бути надані виключно самим боржником при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора та оформленні заявки. Це свідчить про усвідомлене волевиявлення відповідача на укладення правочину. Водночас, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, жоден кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Факт отримання коштів відповідачем стверджується листом АТ "Райффайзен Банк" від 05.01.2026 року, який був наданий суду на виконання ухвали про витребування доказів від 02.12.2025 та згідно якого банківська картка, на яку згідно платіжного доручення №29249142 було перераховано кошти в сумі 7000 грн. емітована на ім`я [PERSON] .. Згідно доданої до вказаного листа інформації банку про рахунок відповідача 29.06.2021 на рахунок відповідача було зараховано 7000.00 грн., що фактично відображає операцію перерахування кредитного тіла на зазначену картку відповідача. Із змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що фактично відповідач визнав отримання вказаної суми кредиту, оскільки просив стягнути з нього заборгованість у розмірі 7010,50 грн. На підставі наведеного вище, виходячи з «балансу ймовірностей» як стандарту доказування, котрий ЄСПЛ у рішенні «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» (заява № 59166/12) від 23.08.2016 визнає притаманним саме цивільним справам, відповідно до якого доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, суд доходить до висновку, що між вказаним кредитодавцем та відповідачем укладено зазначений вище договір, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредитні кошти. Позивач наполягає, що він правомірно отримав право вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором Позивачем, на підтвердження набуття статусу нового кредитора, надано вичерпний та належний комплекс доказів, а саме: копію договору факторингу, платіжні інструкції, що підтверджують оплату за вказаним договором факторингу, а також витяг з додатку до договору факторингу, з якого однозначно слідує перехід права вимоги за спірним кредитним договором. Оскільки вказаний договір про відступлення прав вимоги не був оспорений відповідачем і є чиним, він, в силу презумпції правомірності правочину, вважаються належним доказом заміни кредитора у зобов`язаннях. Оцінюючи зміст відзиву відповідача, суд вбачає, що фактично незгода останнього зводиться до розрахунку заборгованості, який, як вбачається із доданих позивачем копій матеріалів справи, був складений попереднім кредитором (первісним володільцем права вимоги). Проте, заперечуючи проти вказаного розрахунку, відповідач не надав суду жодного альтернативного контррозрахунку, не вказав, у чому саме полягає арифметична помилка, та не надав доказів повного або часткового погашення боргу, які б спростовували дані відомостей про щоденні нарахування. Вивчивши умови договору, суд встановиви, що нарахування процентів у розмірі 21 010,50 грн. не є довільним, а безпосередньо випливає із погодженого сторонами алгоритму дій у разі неповернення кредиту вчасно. Досліджуючи правову природу такого нарахування, суд звертає увагу на те, що зміна розміру відсотків відбулася не внаслідок одностороннього рішення кредитора, а через спрацювання договірного механізму, на який позичальник надав свою згоду під час підписання правочину Оцінюючи умови розділу 2.3 Договору, зокрема п. 2.3.1.2, суд приходить до висновку, що механізм так званої «автопролонгації», який закріплений у п. 2.3.1.2 Договору, є заздалегідь погодженою моделлю зміни умов кредитування. Зміст цього пункту зводиться до того, що сам факт продовження користування грошима після 15-го дня (терміну повернення) розцінюється як конклюдентна дія відповідача, спрямована на щоденне подовження строку договору (але не більше ніж на 60 днів загалом). При цьому, згідно з п. 2.3.2 Договору, така автоматична зміна термінів повернення та перехід на стандартну ставку 5% на день не потребує підписання додаткових паперових угод, оскільки сторони визнали це відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України. Таким чином, відповідач, не повернувши кредит у базовий строк (15 днів), фактично активував умову договору про його продовження на значно дорожчих, проте заздалегідь визначених стандартних умовах. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд встановив, що він повністю відповідає умовам укладеного правочину. Зокрема, нарахування процентів за пільговою ставкою 0,01% здійснено за період з 28.06.2021 по 12.07.2021, що становить 15 днів первісного строку кредитування (п. 1.5.2 Договору). Починаючи з 13.07.2021, у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення кредиту, на підставі п. 2.3.1.2 Договору відбулася автоматична пролонгація строку дії договору на стандартних умовах. Суд зазначає, що позивачем вірно визначено період такої пролонгації 60 днів (з 13.07.2021 по 10.09.2021), що відповідає встановленому договором обмеженню щодо максимального строку щоденного продовження користування коштами. Нарахування процентів за цей період у розмірі 350,00 грн щоденно базується на погодженій сторонами стандартній ставці 5% на день (п. 1.6 Договору). Враховуючи викладене, загальна сума процентів у розмірі 21 010,50 грн є арифметично вірною та такою, що підлягає стягненню, оскільки відповідач не надав суду доказів погашення вказаної заборгованості або контррозрахунку, який би спростовував наведені дані. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позовні вимоги суд задовольняє повністю тому сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. Щодо витрат на правничу допомогу, понесену позивачем у суді першої інстанції. Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження понесених судових витрат представником позивача суду надано: - договір про надання правової допомоги від 01.01.2025 року № 42649746 та додаткову угоду №101860446 від 02.04.2025; - акт №101860446 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 28.03.2025, згідно якого вартість наданих послуг становить 6000 грн.; - детальний опис робіт (наданих послуг, виконаних адвокатом від 314.03.2025 року. Отже, стороною позивача підтверджено документально, що позивачем дійсно були понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді, а загальний розмір таких витрат складає 6000 грн, що підтверджено належними та допустимими доказами. У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Правнича допомога, надана адвокатом в суді, полягала в складанні позову, відповіді на відзив, клопотання про витребування доказів. Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Дослідивши детальний опис наданих робіт, та вирішуючи, чи є заявлений розмір витрат на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в даній справі, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають обсягу наданих правничих послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції. Оцінюючи наданий адвокатом позивача детальний опис робіт, суд вважає обґрунтованими лише витрати на безпосереднє складання позовної заяви та формування додатків до неї (п. 2, 3 опису). Водночас, витрати за пунктами 1 та 4 опису (правовий аналіз та консультації) підлягають виключенню, оскільки такі види послуг за своєю суттю є підготовчими етапами діяльності адвоката, які повністю поглинаються процесом підготовки тексту позову та не можуть розцінюватися як окремі дії, що підлягають оплаті. Суд враховує, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором не є спором значної складності, не потребує вивчення значної кількості нормативно-правових актів чи судової практики. З урахуванням заперечень відповідача та зважаючи на типовий характер спірних правовідносин, суд вважає справедливим та достатнім розмір витрат у сумі 4 500,00 грн (3750,00 грн. за складання позову та 750,00 грн за формування додатків), що відповідає критеріям реальності та розумності. Отже, заява сторони позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Outcome: approved