Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном, у якому просили виселити відповідача [PERSON] з житлової кімнати, позначеної на плані будинку [ADDRESS] , та вселити позивачів [PERSON] та [PERSON] до вказаної житлової кімнати. На обгрунтування позову зазначили, що в 1953 році виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящихся прийнято рішення «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах № 1638, 1646, 1648, 1656, 1657, 1660, 1728, 1729, 1779, 1781, 1782 - Дарницького району», відповідно до якого затверджено представлені матеріали Київським міським бюро технічної інвентаризації по обміру земель вказаних забудованих кварталів за переліком земельних ділянок у кварталі [ADDRESS] . У подружжя [PERSON] та [PERSON] народилось двоє дітей: донька [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на - [PERSON] ) та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на - [PERSON] ). Тим часом, 16 січня 1984 року виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів прийнято рішення № 11 «Про визнання права особистої власності на домоволодіння у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів», яким на підставі заяви громадян будинку [ADDRESS] , та висновку міського бюро технічної інвентаризації про те, що на місці згорілого будинку під час Великої Вітчизняної війни, громадянин [PERSON] та його жінка [PERSON] збудували новий будинок із двох житлових кімнат, коридору і надвірних будівель. Орієнтовно в 1965-1970 році їх син [PERSON] без дозволу прибудував до будинку три житлові кімнати і надвірні будівлі. За заявою спадкоємців міське бюро технічної інвентаризації розрахувало ідеальні долі в домоволодінні по [ADDRESS] , у зв`язку з чим визнало право особистої власності на домоволодіння по [ADDRESS] , житловою площею 72,9 кв. м, корисною 118,4 кв. м, згідно розрахунку ідеальних долей за даними поверхового плану від 03 липня 1983 року, а саме: 1)за [PERSON] : кухня - № 2-2 (17,1 кв. м), дві житлові кімнати - №2-2 (17,7 кв. м) та № 3-2 (19,2 кв. м), тамбур - ІІ (1,6 кв. м), веранда - ІІІ (6,4 кв. м), погреб - літ. «В», гараж - літ. «Г», сарай - літ. «Д», туалет - літ. «М», що становить 57/100 частини домоволодіння; 2)за [PERSON] : житлові кімнати - № 1-1 (9,0 кв. м), № 1-2 (17,9 кв. м) та № 3-1 (9,1 кв. м), кухня - І (6,6 кв. м), 3,4 сарай - літ. «Б» «2», туалет - літ. «К», що становить 43/100 частини домоволодіння. Після смерті [PERSON] до його дружини [PERSON] перейшло право власності на 57/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Після чого, 05 лютого 1985 року [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , передала в дар [PERSON] 57/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці 2 368 кв. м. [PERSON] померла [INFO] , заведено спадкову справу. З довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 12 жовтня 2009 року, № 1434357, встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 05 лютого 1985 року за реєстровим № 4-776 належить 57/100 частини домоволодіння, [PERSON] - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 1984 року, за реєстровим № 6н-2827, - 43/200 частини домоволодіння, [PERSON] - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 1984 року, за реєстровим № 6н-2827, - 43/200 частини домоволодіння. Довідка видана за даними технічної інвентаризації, проведеної 11 листопада 2005 року, у зв`язку із ненаданням доступу до всього житлового приміщення для його обстеження. 12 лютого 2010 року Десятою київською державною нотаріальною конторою на спадкове майно [PERSON] , яке складається з 57/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з відповідними частинами надвірних будівель та споруд, видано свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на 1/3 частину вказаного майна щодо кожного. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] з метою оформлення спадкових прав звернулася до Київського міського БТІ щодо виготовлення технічної документації на будинок. Проте, інженер БТІ не зміг виконати обстеження, оскільки співвласник 43/100 частини будинку відмовила в обстеженні житлового приміщення будинку - кімнати № 3-2, площею 19,2 кв. м, яке входить до складу 57/100 часток та фактично зайнято нею. З огляду на викладене технічна документація на будинок виготовлена за даними технічної інвентаризації станом на 11 листопада 2005 року. В подальшому співвласник 43/100 частини будинку продовжувала самочинне будівництво, за даними технічного паспорту від 21 жовтня 2016 року до складу домоволодіння додався тамбур літ. «А-5» (5,7 кв. м), тамбур літ. «А-6» (3,4 кв. м), прибудова - літ. «А-7» (18,7 кв. м), сарай - літ. «З» (4,6 кв. м), гараж - літ. «О» (35,7 кв. м), сарай - літ. «У» (13,7 кв. м), сарай - літ. «Ц» (6,7 кв. м). Водночас, з експлікації приміщень до плану житлового будинку у складі технічного паспорту станом на 21 жовтня 2016 року, приміщення житлової кімнати № 3-2, площею 19,2 кв. м, яке входить до складу 57/100 частини будинку, включено до складу квартири [ADDRESS] та зайнято відповідачем. Позивачі та відповідач [PERSON] фактично проживають у будинку, однак, позбавлені можливості фізичного доступу до спірної кімнати через незаконні дії відповідача, яка проживає у спірній кімнаті, вважає її своєю власністю, заклала цеглою прохід, у грубій формі перешкоджає позивачам потрапити до кімнати та систематично здійснює перешкоди у проведенні технічної інвентаризації майна. З огляду на викладене позов просили задовольнити та усунути перешкоди у користуванні кімнатою № 3-2, площею 19,2 кв. м, у будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача [PERSON] та вселення позивачів, та вирішити питання про розподіл судових витрат. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків - п`ять днів з дня отримання копії ухвали. 16 липня 2025 року (вхід. від 17 липня 2025 року № 41514) представником позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Селецькою О.В., до суду подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено позовну заяву у новій редакції, до складу учасників справи залучено інших співвласників спірного об`єкту нерухомого майна. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01 жовтня 2025 року на 12 год. 30 хв. 01 жовтня 2025 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче засідання відкладено на 12 листопада 2025 року на 16 год. 30 хв., у зв`язку із відсутністю інформації про повідомлення відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про дату, час та місце проведення підготовчого засідання. 12 листопада 2025 року у підготовчому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що позов визнає та може звільнити спірну кімнату, однак, потребує для цього часу. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] та третьої особи [PERSON] - адвокат Селецька О.В., вказала, що не заперечують проти мирного врегулювання спору, позивачі погоджуються на те, що у випадку, коли відповідач до кінця року добровільно звільнить спірну кімнату, позов підлягатиме залишенню без розгляду. Однак, якщо відповідач не виконає такі умови, розгляд справи буде продовжено, а також заявлено вимогу про стягнення судових витрат. Протокольною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, з метою надання сторонам можливості мирного врегулювання спірних відносин, оголошено перерву до 13 січня 2026 року до 14 год. 30 хв. 13 січня 2026 року у підготовчому засіданні представник позивачів [PERSON] , [PERSON] та третьої особи [PERSON] - адвокат Селецька О.В., повідомила, що спірні правовідносини між сторонами не врегульовано, відповідач [PERSON] добровільно спірну кімнату не звільнила, продовжує створювати перешкоди у користуванні майном. З огляду на викладене позивачі та їх представник позов підтримують, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заперечували. Відповідач [PERSON] повідомила, що проти позову не заперечує, водночас, спірне приміщення звільнити не встигла, поряд з цим, чоловік позивача дозволив їй залишитися на певний час у спірній кімнаті. У підготовчому засіданні підтвердила, що звільнить кімнату. Правом на подання письмового відзиву на позовну заяву не скористалася, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заперечувала. Третя особа - [PERSON] , у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином. Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками отримав 03 жовтня 2025 року, правом на подання письмових пояснень по суті справи не скористався. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 лютого 2026 року на 15 год. 00 хв. 18 лютого 2026 року у судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник, а також представник третьої особи [PERSON] - адвокат Селецька О.В., позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Також адвокат Селецька О.В. повідомила, що протягом 5 днів після ухвалення судового рішення буде подано заяву про розподіл сдуових витрат. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 18 лютого 2026 року повідомила, що проти позову не заперечує, позовні вимоги визнає. Третя особа - [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вислухаши пояснення позивачів та їх представника, пояснення відповідача, суд встановив таке. Зі свідоцтва про народження від 18 серпня 1953 року серії [NUMBER] , виданого Дарницьким районним бюро РАЦС, встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , про що 18 серпня 1953 року в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 879. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про народження від 15 травня 1981 року серії [NUMBER] , виданим Дарницьким відділом ЗАГС, [PERSON] народилася [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про народження 24 квітня 1957 року зроблено запис № 631. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] 06 березня 1976 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що Дніпровським ЗАГС міста Києва в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 43 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища - « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 02 вересня 1978 серії [NUMBER] , виданого Центральним палацом одружень міста Києва, 10 квітня 1957 року зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що 02 вересня 1978 року в книзі реєстрації реєстрауції актів про укладення шлюбу зроблено запис № 3909. Після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища - « [PERSON] ». До матеріалів справи долучено копію Рішення Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах № 1638, 1646, 1648, 1656, 1657, 1660, 1728, 1729, 1779, 1781, 1782 Дарницького району» постановлено затвердити представлені матеріали Київським міським бюро технічної інвентаризації по обміру земель забудованих кварталів № 1638, 1646, 1648, 1656, 1657, 1660, 1728, 1729, 1779, 1781, 1782, загальною площею 125 562 кв. м, зареєструвати за землекористувачами забудованих кварталів 97 750 кв. м, утриматись від реєстрації 22 240 кв. м. Із загальної кількості виявлених лишків земельних ділянок в розмірі 5 572 кв. м вилучити 1 456 кв. м та передати ці лишки відділу комунального господарства Дарницького району міста Києва. За неможливістю використання для державних та громадських цілей лишки кількістю 4 116 кв. м залишити в тимчасове користування землекористувачами даних кварталів. Також в матеріалах справи міститься додаток до рішення Виконкому Київської Міської Ради депутатів трудящихся від 1953 року «Перелік земельних ділянок у кварталі [ADDRESS] » (щодо [ADDRESS] та [ADDRESS] , який містить інформацію про будинок [ADDRESS] . 16 січня 1984 року Виконавчим комітетом Дніпровської районної ради Народних депутатів прийнято рішення № 11 «Про визнання права особистої власності на домоволодіння в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів», відповідно до якого визнано право особистої власності на домоволодління по [ADDRESS] , загальною площею 72,9 кв. м, корисною - 118,4 кв. м, згідно розрахунку міським бюро технічної інвентаризації ідеальних долей: - [PERSON] згідно плану від 05 липня 1983 року: кухня - № 2-І (17,1 кв. м), дві житлові кімнати - № 2-2 (17,7 кв. м) та № 3-2 (19,2 кв. м), тамбур - ІІ (1,6 кв. м), веранда - ІІІ (6,4 кв. м), погреб - літ. «В», гараж - літ. «Г», сарай - літ. «Д», туалет - літ. «М», що становить 57/100 частини домоволодіння; - [PERSON] : житлові кімнати - № 1-1 (9,0 кв. м), № 1-2 (17,9 кв. м) та № 3-1 (9,1 кв. м), кухня - І (6,6 кв. м), 3,4 сарай - літ. «Б» «Е», туалет - літ. «К», літ «_», що становить 43/100 частини домоволодіння. Також вирішено видати свідоцтва про право особистої власності: [PERSON] на 57/100 частини домоволодіння, [PERSON] на 43/100 частини домоволодіння, спадкоємцям в установленому порядку оформити право на спадщину. В матеріалах справи також міститься план будинку (додаток 2.2) по [ADDRESS] , виготовлений бюро технічної інвентаризації. Дати проведення технічної інвентаризації та виготовлення плану не зазначено. З копії договору дарування від 05 лютого 1985 року, посвідченого нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 4-776, встановлено, що [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченій в цій же нотаріальній конторі 28 жовтня 1984 року за реєстром № 4-4902, подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 57/100 частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці [ADDRESS] частини жилого будинку належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 01 березня 1984 року за реєстровим № 6-Н 2825, та зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 березня 1984 року за реєстровим № 25636. Договір містить реєстраційний напис про реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрі права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] , 19 лютого 1985 року записаний у реєстрову книгу № 131-199 за реєстровим № 25636. З долученої до матеріалів справи довідки від 12 жовтня 2009 року № 1434357, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, встановлено, що нерухоме майно, яким є житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим № 25636 за: - [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою від 05 лютого 1985 року № 10, номер № 4-776, дублікат якого виданий Київським державним нотаріальним архівом від 19 липня 2005 року № 1-73, розмір частки - 57/100; - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою від 01 березня 1984 року № 1, номер № 6н-2827, розмір частки - 43/200; - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою від 01 березня 1984 року № 1, номер № 6н-2827, розмір частки - 43/200. Також долучено Коротку технічну характеристику вказаного житлового будинку на земельній ділянці площею 2 368 кв. м, видану КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна». Наявна примітка про самовільне будівництво будівель та споруд: тамбур - VI/4,6 кв. м, санвузол - VII/2,6 кв. м, сарай літ. «З», сарай літ. «И», гараж літ. «Р», гараж літ. «О», сарай літ. «У». Поряд з цим, зазначено, що у зв`язку з тим, що доступ для обстеження всього житлового будинку не наданий, довідка-характеристика видана на вимогу замовника за даними технічної інвентаризації, проведеної на найближчий до відкриття спадщини час - [INFO] . Зі свідоцтва про права на спадщину за законом від 12 лютого 2010 року, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., встановлено, що спадкоємцями зазначеного в цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1929 року народження, яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] , на 1/3 частину майна, дочка [PERSON] , [INFO] , на 1/3 частину майна, та син [PERSON] , [INFO] , на 1/3 частину майна. Спадщина, на яку у вказаних частках видано свідоцтво, складається з 25/100 частини житлового будинку під [ADDRESS] , які належали померлій на підставі Договору, посвідченого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 05 лютого 1985 року за реєстровим № 4-766, дублікат якого виданий Київським державним нотаріальним архівом 19 липня 2005 року за реєстровим № 1-73 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27 липня 2005 року за реєстровим № 25636, в реєстровій книзі № 131-199. Житловий будинок - дерев`яний на плані під літ. «А», житловою площею - 72,90 кв. м, а також має господарські та побутові споруди: сараї літ. «Б», «Д», погріб під літ. «В», гараж під літ. «Г», вбиральні під літ. «К», «М», навіс під літ. «П», спорудження за № 2-10, І,ІІ. Вказане свідоцтво видано на ім`я [PERSON] на на 57/300 частини будинку, спадкова справа № 902/08, зареєстровано в реєстрі за № 1-220. Свідоцтво містить реєстраційний напис про реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрі права власності на 57/300 частини житлового будинку [ADDRESS] , на праві приватної власності за [PERSON] , від 02 березня 2010 року № 25636, реєстрова книга № 131-199. Державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А. 12 лютого 2010 року видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна [PERSON] , 1929 року народження, яка померла [INFO] , на ім`я [PERSON] на 57/300 частини будинку, спадкова справа № 902/08, зареєстровано в реєстрі за № 1-222. Свідоцтво містить реєстраційний напис про реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрі права власності на 57/300 частини житлового будинку [ADDRESS] , на праві приватної власності за [PERSON] , від 02 березня 2010 року № 25636, реєстрова книга № 338-102. Також державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А. 12 лютого 2010 року видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна [PERSON] , 1929 року народження, яка померла [INFO] , на ім`я [PERSON] на 57/300 частини будинку, спадкова справа № 902/08, зареєстровано в реєстрі за № 1-221, про що свідчить дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, виданий 14 серпня 2012 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., зареєстровано в реєстрі за № 1-900. До матеріалів справи також долучено витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 14 серпня 2012 року № 31370299, виданий Десятою Київською державною нотаріальною конторою, про видачу дублікату про видачу дублікату свідоцтва про право на спадщину від 14 серпня 2012 року, номер у реєстрі нотаріальних дій № 1-900, на ім`я [PERSON] , на 1/3 частину спадкового майна, що складається з 57/100 частини житлового будинку, житловою площею 72,9 кв. м, по [ADDRESS] , спадкова справа № 902/08 (номер у Спадковому реєстрі № 44684494). З листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 29 березня 2012 року, № 12742 (И-2012), адресованого [PERSON] , встановлено, що на підставі замовлення від 29 лютого 2012 року № 1317 щодо виготовлення технічного паспорта інженер здійснив вихід на об`єкт, яким є будинок [ADDRESS] . Оскільки співвласники відмовили в обстеженні своєї частини домоволодіння, виконати роботу по замовленню не має можливості. В матеріалах справи також міститься план будинку (додаток 2.2) по [ADDRESS] , виготовлений бюро технічної інвентаризації. Дати проведення технічної інвентаризації та виготовлення плану не зазначено. Згідно довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 01 листопада 2016 року ПБ-2016 № 1191, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації, відповідно до проведеної інвентаризації від 06 липня 2016 року будинок за адресою [ADDRESS] , має такі показники: загальна площа - 142,5 кв. м, житлова площа - 89,8 кв. м, житлова кімната № 3-3 (16,9 кв. м), тамбур - VI (4,6 кв. м), санвузол - VIІ (2,6 кв. м), сарай - літ. «З», гараж - літ. «О», сарай - літ. «У», сарай - літ. «Ц» - самочинно збудовані. Альтанка - літ. «Ф», теплиця - літ. «Х», літній душ - літ. «Ч», згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна не належать до об`єктів самочинного будівництва. До матеріалів справи також долучено Технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений Київським міським бюро технічної інвентаризації 21 жовтня 2016 року на замовлення [PERSON] , який містить план будинку. Поряд з цим, на схематичному плані земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] (додаток № 2.1) зазначено про об`єкти самочинного будівництва: тамбур - літ. «А-5» (5,7 кв. м), тамбул - літ. «А-6» (3,4 кв. м), прибудова - літ. «А-7» (18,7 кв. м), сарай - літ. «З» (4,6 кв. м), гараж - літ. «О» (35,7 кв. м), сарай - літ. «У» (13,7 кв. м), сарай - літ. «Ц» (6,7 кв. м). З експлікації приміщень до плану садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] (додаток № 2.3) встановлено, що загальна площа приміщень складає 142,5 кв. м, житлова - 89,8 кв.м, зокрема: -по квартирі [ADDRESS] : загальна площа 33,5 кв. м, житлова - 26,9 кв. м, з яких: житлова кімната № 1-1 (9,0 кв. м), житлова кімната № 1-2 (17,9 кв. м), кухня - І (6,6 кв. м); -по квартирі [ADDRESS] : загальна площа 42,8 кв. м, житлова - 17,7 кв. м, з яких: кухня - № 2-1 (17,1 кв. м), житлова кімната № 2-2 (17,7 кв. м), тамбур - ІІ (1,6 кв. м), веранда - ІІІ (6,4 кв. м); -по квартирі [ADDRESS] : загальна площа 66,2 кв. м, житлова - 45,2 кв. м, з яких: житлова кімната № 3-1 (9,1 кв. м), житлова кімната № 3-2 (19,2 кв. м), житлова кімната № 3-3 (16,9 кв. м), передня - IV (4,6 кв. м), кухня - V (4,5 кв. м), тамбур - VІ (4,6 кв. м), санвузол - VІІ (2,6 кв. м). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Право володіння - це юридично забезпечена можливість господарського впливу особи на річ, це право не зводиться виключно до можливості реального фізичного впливу на річ, право володіння - це і можливість «безконтактного» впливу. Право користування - це юридично забезпечена можливість вилучення з майна корисних властивостей. Право розпорядження - це юридично забезпечена можливість визначати юридичну долю майна шляхом вчинення певних дій (продаж, передача в найм, дарування, знищення, відмова тощо). Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У розумінні статті 391 ЦК України вимога власника про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном є негаторним позовом. Такі вимоги заявляються власником, якщо між ним та порушником його прав відсутні договірні відносини, тобто це речово-правовий засіб захисту. Вимоги усунути порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Негаторний позов може бути пред`явлений у межах строку існування правопорушення. Якщо перешкоди усунено, то відпадають і підстави на пред`явлення негаторного позову. Власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача. Власник має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном. Особа, яка створює перешкоди - відповідач має довести правомірний характер своєї поведінки для того, щоб негаторний позов не підлягав задоволенню. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У статтях 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Із зазначених вище норм ЦК України випливає, що кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 вказала: «У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК України, частини першої статті 50 ЖК України. З рішення Виконавчого комітету Дніпровської районної ради Народних депутатів від 16 січня 1984 року № 11 «Про визнання права особистої власності на домоволодіння в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів» встановлено, що 57/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складає: кухня - № 2-І (17,1 кв. м), дві житлові кімнати - № 2-2 (17,7 кв. м) та № 3-2 (19,2 кв. м), тамбур - ІІ (1,6 кв. м), веранда - ІІІ (6,4 кв. м), погреб - літ. «В», гараж - літ. «Г», сарай - літ. «Д», туалет - літ. «М». Водночас, до скаладу 43/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , входить: житлові кімнати - № 1-1 (9,0 кв. м), № 1-2 (17,9 кв. м) та № 3-1 (9,1 кв. м), кухня - І (6,6 кв. м), 3,4 сарай - літ. «Б» «Е», туалет - літ. «К», літ «_». З долученої до матеріалів справи технічної документації вбачається, що частки в будинку (57/100 та 43/100) виділені в натурі, будинок складають ізольовані квартири з окремим доступом. Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 зазначено, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22 (провадження № 61-4057св23). Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 57/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (по 57/300 кожна), що підтверджується свідоцтвом про права на спадщину за законом від 12 лютого 2010 року, виданим державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., зареєстровано в реєстрі за № 1-220, та дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 14 серпня 2012 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., зареєстровано в реєстрі за № 1-900. Третій співвласник 57/300 частки від 57/100 частини будинку помер, документів про підтвердження вступу у спадщину його спадкоємцями до матеріалів справи не долучено. Поряд з цим, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що співвласниками іншої частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що складає 47/100 частки, є [PERSON] та [PERSON] (розмір частки кожного складає - 47/200), про що зазначено у довідці від 12 жовтня 2009 року № 1434357, виданій Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Водночас, між сторонами виник спір щодо житлової кімнати площею 19,2 кв. м, що позначені на плані житлового будинку під № 3-2 та входить до складу 57/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не заперечує, що фактично користується житловою кімнатою площею 19,2 кв. м, що позначені на плані житлового будинку під № 3-2, у підготовчих та судовому засіданнях неодноразово зобов`язувалася звільнити спірну кімнату. Отже, позивачі [PERSON] та [PERSON] , як співвласники 57/100 часток домоволодіння, виділених в натурі судовим рішенням, довели факт існування перешкод у реалізації права користування та розпорядження майном, натомість [PERSON] , як особа, яка є співвласником 43/100 частини майна та створює перешкоди, не довела правомірний характер своєї поведінки, а саме правомірність користування жиловою кімнатою площею 19,2 кв. м, що позначена на плані житлового будинку під № 3-2 та входить до складу 57/100 частини домоволодіння. Відповідно до частин четвертої і п`ятої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За загальним правилом власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є пропорційним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Так, вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати статтю 109 ЖК Української РСР, якою визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, законодавцем імперативно встановлено необхідність з`ясування підстав вселення особи у спірне житлове приміщення, оскільки виселенню без надання іншого житлового приміщення підлягає особа лише у випадку встановлення самовільного зайняття житлового приміщення. Крім того, навіть встановлення факту самовільного зайняття житлового приміщення не є безумовною підставою для виселення особи, оскільки формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості, а тому в такому випадку підлягає застосуванню принцип «пропорційності» між застосованими методами та правами особи на житло. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи суд вважає, що при виселенні відповідача [PERSON] з спірної кімнати буде дотримано розумний балансу між інтересами позивачів, які довели необхідність виселення відповідача на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, та інтересами відповідача, яка протягом тривалого часу користуються спірною кімнатою та чинитиь перешкоди власникам у користуванні майном. Поряд з цим, як уже зазначалося раніше відповідач є співвласником іншої виділеної в натурі частини житлового будинку (47/100 частини, розмір належної частки - 47/200) за адресою: [ADDRESS] , до складу якої також входять житлові кімнати. Таким чином, встановши, що позивачі є співвласниками житлової кімнати площею 19,2 кв. м, що позначена на плані житлового будинку під № 3-2 та входить до складу 57/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , однак не може користуватись своєю власністю, оскільки відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачам своїх прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні [PERSON] , [PERSON] спірною кімнатою, шляхом вселення відповідача [PERSON] та вселення [PERSON] , [PERSON] є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на проаналізовані правові норми, встановлені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 09 червня 2025 року № 0.0.4401638496 встановлено, що позивачем [PERSON] при зверненні з позовом до Дніпровського районного суду міста Києва сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Також з квитанції від 11 червня 2025 року № 28 встановлено, що позивачем [PERSON] при зверненні з позовом до Дніпровського районного суду міста Києва сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. У зв`язку із задоволенням позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] та на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2 422,40 грн на користь кожного з позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved