Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У лютому 2024р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в редакції від 12 березня 2024р. (а.с. 104-121 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , Київської міської ради, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Новицька Т.О. (далі по тексту - третя особа 1), Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Привалова Є.Є. (далі по тексту - третя особа 2), Державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Києва Канівець Л.М. (далі по тексту - третя особа 3), в якому просив суд, з урахуванням, поданої заяви про зміну предмету позову (а.с. 79, 80 т. 3) та заяви про залишення позову без розгляду в частині вимог (а.с. 88-90 т.3): - скасувати рішення третьої особи 2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 16434183 від 13 жовтня 2014р. на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за яким право власності зареєстровано 13 жовтня 2014р. за відповідачкою [PERSON] (далі по тексту - вимога № 1); - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 761,7 кв.м., укладеного 30 жовтня 2014р. між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 1093, та посвідченого третьою особою 1 (далі по тексту - вимога № 2); - скасувати рішення державного реєстратора: третьої особи 1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16858300 від 30 жовтня 2014р., за яким за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 761,7 кв.м. (далі по тексту - вимога № 3); - визнати недійсним рішення Київської міської ради, серія та номер: 622/622, видане 12 липня 2016р. про приватизацію земельної ділянки відповідачем [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:88:009:0009, площа 0,0718 га) (далі по тексту - вимога № 4); - скасувати рішення третьої особи 3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31676037 від 03 жовтня 2016р. щодо земельної ділянки 8000000000:88:009:0009, за адресою: [ADDRESS] ) (далі по тексту - вимога № 5). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником 26/100 частини будинку, за адресою: [ADDRESS] , у відповідності до договору міни від 18 жовтня 1991р., укладеного з [PERSON] , та 15/100 частин цього ж будинку, на підставі договору купівлі - продажу від 14 лютого 2003р., укладеного з відповідачкою [PERSON] (загалом частка позивача у зазначеному будинку становить 41/100 частин), решта будинку за відомостями Київського міського БТІ у розмірі 59/100 частин будинку належить відповідачці [PERSON] .. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014р., по цивільній справі № 760/13374/14-ц (2-4506/14), було визнано за відповідачкою [PERSON] право власності, як на окрему одиницю нерухомого майна на житлову будівлю літерою «А» по [ADDRESS] . 03 жовтня 2014р. Прокуратурою Солом`янського району м. Києва було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення Солом`янського районного суду м. Києва. 13 жовтня 2014р. відповідачка [PERSON] було проведено державну реєстрацію речового права на підставі зазначеного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014р., та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 16434183 від 13 жовтня 2014р. 30 жовтня 2014р. (в період апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції по цивільній справі № 760/13374/14-ц (2- 4506/14), між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 761,7 кв.м. та здійснено реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на зазначений будинок. 12 липня 2016р. рішенням Київської міської ради серія та номер: 622/622, було надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 0,0718 га, кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, шляхом її приватизації для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] . 03 жовтня 2016р. відповідач [PERSON] здійснив державну реєстрацію права власності на зазначену вище земельну ділянку. 10 грудня 2019р. апеляційною інстанцією було скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва по цивільній справі № 760/13374/14-ц, та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. 11 лютого 2021р. представник позивача - [PERSON] ознайомився з матеріалами цивільної справи № 760/13374/14-ц, і саме з цього часу позивачу стало відомо про його порушене право. 29 листопада 2023р. між позивачем та адвокатом Глухеньким С.О. було укладено договір про надання правової допомоги, за яким адвокат почав збирати докази для оскарження незаконних дій відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , та в лютому 2024р. позивач вимушений був звернутись до Шевченківського районного суду м. Києва, з вказаним позовом, та в силу положень ст. ст. 3, 15, 16, 215 ЦК України, ст. ст. 40, 88, 116, 121 ЗК України, вважає, що оскаржуваний ним договір купівлі - продажу від 30 жовтня 2014р., укладений між відповідачами; реєстрації за відповідачами права власності на новостворене майно, яке є самочинним та отримання у власність відповідачем [PERSON] , шляхом приватизації частини земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:88:009:0009), на якій розташована частка (41/100 частин) будинку позивача, порушують його право на отримання земельної ділянки, у власність, відповідно до розміру його ідеальної частки у праві спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] , та порушують його право, при продажу частки у відповідності до приписів ст. 362 ЦК України, що є в свою чергу черговим беззаперечним фактом наявності порушеного права позивача за результатами оскаржуваного правочину. При цьому позивач вважає, що належним способом захисту його права буде не переведення прав та обов`язків покупця, оскільки об`єкт за адресою: [ADDRESS] , ніколи не існувало, а визнання недійсним договору купівлі-продажу цього об`єкту. Також сторона позивача зазначала, що строк позовної давності нею пропущений з поважної причини, а тому підлягає поновленню. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024р. позов залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків. 12 березня 2024р. на адресу суду надійшла виправлена редакція позову (а.с. 104-121 т. 1). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2024р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 04 квітня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов від третьої особи 3 (а.с. 213-216 т. 1). 13 червня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 36-44 т. 2), в якому відповідач Київська міська рада проти позову заперечила, зазначивши, що у відповідача, як представницького органу територіальної громади м. Києва, були наявні усі достатні правові підстави для надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства тa/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і порушення процедури його прийняття. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення, у зв`язку з прийняттям відповідного акта, прав та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб, підприємств чи організацій. Отже, оскаржуване рішення було прийняте, відповідно до норм чинного законодавства, тому відсутні правові підстави для визнання такого рішення недійсним. Відповідь на відзив відповідача Київської міської ради, стороною позивача до суду не подавалась. 26 листопада 2024р. на адресу суду надійшла заява сторони позивача про зміну предмету позову (а.с. 79, 80 т. 3). Також стороною позивача було подано до суду заяву про залишення позову без розгляду, в частині позовних вимог (а.с. 88-90 т. 3). 28 січня 2025р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення на позов відповідача [PERSON] , в яких сторона відповідача клопотала, в порядку ст. 267 ЦК України, перед судом про застосування строків позовної давності, до заявлених позовних вимог (а.с. 91-98 т. 3). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2025р. заяву сторони позивача про залишення позову без розгляду в частині вимог - задоволено; позов залишено без розгляду, в частині позовних вимог про зобов`язання знести самочинно збудований будинок; у разі відмови добровільного знесення самочинного збудованого будинку - провести примусове його знесення. 12 лютого 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов (з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову) відповідача [PERSON] , в якому останній проти позову заперечив, зазначивши, що позивач [PERSON] не є стороною оспорюваного ним договору купівлі -продажу, укладеного між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] . Проведення реєстрації права власності на житлову будівлю літерою «А» по [ADDRESS] , за [PERSON] та відчуження нею належного їй майна на користь [PERSON] жодним чином не порушує та не обмежує права [PERSON] , як власника належного йому майна. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] не навів обставин, які б вказували на те, що проведення оспорюваної ним реєстрації права власності на житлову будівлю літерою «А» по [ADDRESS] , за [PERSON] та відчуження нею вказаної будівлі на користь [PERSON] , якимось чином порушує, обмежує або у якійсь частині звужує його права, за захистом яких він і звернувся до суду. [PERSON] був титульним власником відповідної частки майна та мав у володінні фактично відокремлену його частину. Так він і залишився власником та володільцем того ж майна, яке йому і належало. Також відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним рішення Київської міської ради серія та номер: 622/622, видане 12 липня 2016р. та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1676037 від 03 жовтня 2016р., щодо земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, оскільки позивачем не надані докази того, що наданням у власність [PERSON] спірної земельної ділянки унеможливлює позивачу доступ до його будівлі, або унеможливлює її експлуатацію. До того ж, відповідач звертав увагу суду, що позивач вже звертався до суду з ідентичними позовними вимогами (цивільна справа № 761/30573/20), де [PERSON] також є позивачем, та ним заявлені ідентичні позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, скасування реєстрації земельної ділянки, відновлення інтересів позивача. Крім того, відповідач зазначав, що позивач, посилаючись на порушення своїх прав, як власника або співвласника будинку за адресою: [ADDRESS] , та користувача земельної ділянки, не надав суду належних та допустимих доказів наявності у нього права користування на певну земельну ділянку, з яких можна було б встановити факт порушення його прав на земельну ділянку, при цьому розрахунки позивача його ідеальної частки земельної ділянки, ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки позивачем не надано належної земельної документації на земельну ділянку, яка знаходиться під будівлями по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Окремо, сторона відповідача наголошувала, що позивач зазначав підстави для звернення із даним позовом були встановлені ним лише в 2024р. Разом з тим, предметом оскарження в даній справі є правочини, які мали місце в 2014 та 2016рр., тобто, майже десять років тому. Передумовою до пред`явлення даного позову було, як стверджує позивач, неправомірний виділ частки у спільному майні [PERSON] , відчуження нею належного їй нерухомого майна на користь [PERSON] , здійснення будівельних робіт на земельній ділянці та приватизація ним земельної ділянки, з чим [PERSON] був обізнаний набагато раніше, до звернення до суду з даним позовом, оскільки були, і інші судові процеси, що ініційовані самим позивачем, а тому сторона відповідача вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності. Відповідь на відзив відповідача [PERSON] стороною позивача до суду не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Глухенький С.О. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову, та залишення частини позовних вимог без розгляду, просив суд позов задовольнити, з підстав наведених в ньому. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON]. проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві на позов, просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник тертої особи 3 - Дубровська І.О. проти позову заперечила, з підстав, наведених у письмових поясненнях. Решта учасників процесу, в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили, своїх представників до суду не направили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність цих осіб. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , представника третьої особи 3, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024р. у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023р. в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023р. у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019р. у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020р. у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , з жовтня 1991р. проживає у приватному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , яким володіє на підставі договору міни від 18 жовтня 1991р. виданого Першою київською державною нотаріальною конторою за №7Н-24174 та на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2003р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О.А. за № 292, зареєстрованому в Київському міському БТІ в книгу д67-72 за номером 13090 від 04 березня 2003р. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що за договором міни від 18 жовтня 1991р., він набув у власність 26/100 частин зазначеного будинку, а на підставі договору купівлі - продажу від 14 лютого 2003р., ще 15/10 частин цього будинку. Співвласником будинку [ADDRESS] був [PERSON] . В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину [PERSON] - [PERSON] (відповідачку по даній цивільній справі), яка отримала право власності, на підставі рішення Радянського місцевого суду м. Києва від 27 липня 2001р., зареєстрованого в Київському міському БТІ 04 вересня 2001р. за №13090. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014р. по цивільній справі № 760/13374/14-ц (2-4506/14), позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору про спільну діяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково; було визнано за [PERSON] право власності, як на окрему одиницю нерухомого майна, на житлову будівлю літерою «А» по [ADDRESS] . 03 жовтня 2014р. Прокуратурою Солом`янського району м. Києва було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014р. 13 жовтня 2014р. [PERSON] було проведено державну реєстрацію речового права на підставі зазначеного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014р., та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 16434183 від 13 жовтня 2014р. 30 жовтня 2014р., між відповідачами: [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку літерою «А», по [ADDRESS] , загальною площею 761,7 кв.м. та здійснено реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на зазначений будинок. 12 липня 2016р. рішенням Київської міської ради, серія та номер: 622/622, було надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 0,0718 га, кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, шляхом її приватизації для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] . 03 жовтня 2016р. відповідач [PERSON] здійснив державну реєстрацію права власності на зазначену вище земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, за адресою: [ADDRESS] , індексний номер: 31676037. Звертаючись до суду з вимогами №№ 1-5, позивач наголошував, що ним було пропущено з поважної причини строки позовної давності, оскільки лише 11 лютого 2021р. представник позивача - [PERSON] ознайомився з матеріалами цивільної справи № 760/13374/14-ц, і саме з цього часу позивачу стало відомо про його порушене право. 29 листопада 2023р. між позивачем та адвокатом Глухеньким С.О. було укладено договір про надання правової допомоги, за яким адвокат почав збирати докази для оскарження незаконних дій відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , та в лютому 2024р. позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Разом з тим, як встановлено судом, що у вересні 2020р. [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про знесення незаконної забудови, яка загрожує обвалом, при цьому зазначені позовні вимоги обґрунтовував тим, що, як зазначено в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022р. по цивільній справі № 761/27761/20, яке набрало законної сили: «… позивач з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою [ADDRESS] , яким володіє на праві приватної власності. Співвласником будинку [ADDRESS] був [PERSON] , який розпочав самочинне будівництво, внаслідок якого був побудований 3-х поверховий будинок зі скляною покрівлею у вигляді теплиці. Частина будинку перекрила існуючі будівлі, які належать [PERSON] , внаслідок чого утворилися багаточисельні деформації існуючих будівель, а перекриття другого та третього поверхів були збудовані впритул, що викликало надмірне зволоження стін та стелі. В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину, [PERSON] . Після 2007 року самочинним будівництвом розпоряджалася [PERSON] (дочка) та її чоловік [PERSON] , котрий розпочав демонтаж незаконно надбудованих поверхів, з метою подальшого оформлення об`єкту незавершеного будівництва. Було повністю демонтовано металевий каркас та залишки скляної покрівлі, частково демонтовано залізобетонні перекриття. Позивач вказує, що на момент подач позовної заяви, залишки самовільної забудови становлять небезпеку для мешканців суміжних будівель…» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110140538). Крім того, у вересні 2020р. [PERSON] звернувся з другим позовом (цивільна справа № 761/30573/20) до [PERSON] , Органу місцевого самоврядування Київська міська рада (Київрада), Головного управління Держгеокадастру у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 622/622 від 12 липня 2016р.; скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером №8000000000:88:009:0009 площею 0,0718, що розташована в Шевченківському районі м. Києва, та кадастровий номер 8000000000:88:009:0009 такої земельної ділянки; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві скасувати запис в Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, скасувати рішення про державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, припинення прав та закриття розділу Державного реєстру прав щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 як об`єкта нерухомого майна, при цьому другу позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що: «Після 2007 року самочинним будівництвом розпоряджалася [PERSON] (дочка) та її чоловік [PERSON] , котрий розпочав демонтаж незаконно надбудованих поверхів, з метою подальшого оформлення об`єкту незавершеного будівництва. Було повністю демонтовано металевий каркас та залишки скляної покрівлі, частково демонтовано залізобетонні перекриття. Позивач вказує, що на момент подач позовної заяви, залишки самовільної забудови становлять небезпеку для мешканців суміжних будівель. Додатково зазначає, що 04 листопада 2016 року Київською місцевою прокуратурою №10 накладено арешт за ухвалою Шевченківського райсуду Києва у справі №761/36302/16-к від 21.10.2016р. Ухвалою від 04 липня 2019 року було скасовано арешт земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009, площею 0,0718 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1043442480000), що належить [PERSON] , у кримінальному провадженні № 42016101100000307, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 вересня 2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Однак протягом наступного року (станом на 14.08.2020р.) арешт ділянки не був знятий. Позивач вважає, що це свідчить про намагання власника ділянки [PERSON] створити враження, що арешт є актуальним й те, що викладені вище обставини свідчать про хибність рішення Київської міської ради №622/622 від 12.07.2016р та про незаконність відведення ділянки №8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га для експлуатації будівлі, яка не існує і ніколи не існувала…» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110263650). Таким чином, суд вважає, що при зверненні [PERSON] до Шевченківського районного суду м. Києва, 02 лютого 2024р. фактично з третім позовом, та повідомлення суду, що про порушене право він дізнався лише в 2021р. є неправдивими. Звертаючись до суду з вимогою № 1, позивач просив суд скасувати рішення третьої особи 2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 16434183 від 13 жовтня 2014р. на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за яким право власності зареєстровано 13 жовтня 2014р. за відповідачкою [PERSON] . Однак протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження порушення зазначеною державною реєстрацією права чи інтерна позивача. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 1. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У розумінні приписів наведених норм, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, що предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України, визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Наведене зазначив і Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2018р. у справі № 344/6145/16-ц. Також, тлумачення ст. ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019р. у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція зазначає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили». Так, звертаючись до суду з вимогою № 2, позивач [PERSON] не навів обставин, які б вказували на те, що продаж [PERSON] житлової будівлі літерою «А» по [ADDRESS] , на користь [PERSON] , якимось чином порушує, обмежує або у якійсь частині звужує його права, за захистом яких він і звернувся до суду. При цьому, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано доказів того, що його частка майна (в будинку [ADDRESS] ), власником якої він є та має у володіння змінилася, чи він має перешкоди у користуванні чи володінні цієї частки майна. Таким чином у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 2. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги № 2, то відсутні правові підстави для задоволення, і похідної вимоги № 3 про скасування рішення державного реєстратора: третьої особи 1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16858300 від 30 жовтня 2014р., за яким за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частин 1, 4 ст. 120 ЗК України (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018р. у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), зроблено висновок, що «правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії ст. 30 ЗК України, в редакції 1992р. закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами ст. 120 ЗК України, в редакції від 25 жовтня 2001р. (яка діяла, в період з 01 січня 2002р. до 20 червня 2007р.) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала ст. 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007р.) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009р.) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства». Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018р. у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)). Звертаючись до суду з вимогою № 4, позивач просив суд визнати недійсним рішення Київської міської ради, серія та номер: 622/622, видане 12 липня 2016р. про приватизацію земельної ділянки відповідачем [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:88:009:0009, площа 0,0718 га), оскільки він позбавлений можливості оформити та отримати в установленому законом порядку право на землю для обслуговування належної йому частки будинку по [ADDRESS] , оскільки площа земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, становить 718,0 кв.м., при цьому при укладанні позивачем договору купівлі - продажу частини будинку з відповідачкою [PERSON] , площа земельної ділянки, на який розташований будинок становила 1128,00 кв.м., крім того лишки 40,00 кв.м., що кореспондується з технічним паспортом БТІ від 26 вересня 1988р. та договором міни від 18 жовтня 1999р., у відповідності до яких площа земельної ділянки фактичного користування становить 1128 кв.м. та лишки 40 кв.м., що дорівнює 1168 кв.м., а тому позивач вважає, що має право на земельну ділянку, яка становить 689,12 кв.м. Частинами 5-7 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу того, що оскаржуване рішення Київської міської ради за № 622/622, від 12 липня 2016р. перешкоджає позивачу [PERSON] в реалізації його права на користування чи права власності на частку земельної ділянки, пропорційно його частки у праві власності на будинок. Так, ні за змістом позову, ні під час розгляду справи в суді, та надання вступного слова учасникам справи, представником позивача, під час розгляду справи по суті, судом не було встановлено, яка ж площа земельної ділянки фактично перебуває у користуванні позивача; чи було змінено (зменшено) цю площу, внаслідок ухваленні зазначеного рішення № 622/622 від 12 липня 2016р., при цьому сторона позивача не надавала суду докази звернення позивача в досудовому порядку, в установленому законом порядку, до Київської міської ради з відповідною заявою про надання йому земельної ділянки, у користування чи у власність, шляхом безоплатної приватизації, пропорційно до частки у праві спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] . Як і відсутні докази того, що внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення Київської міської ради, позивач, як власник майна (41/100 частин будинку) позбавлений технічної можливості здійснювати обслуговування будинку. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10) ч. 2 ст. 16 ЦК України). Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018р. у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021р. у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 4, і похідної вимоги № 5. Стосовно заяви сторони відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності та заяви сторони позивача про поновлення строків позовної давності, суд зазначає наступне. Суд звертає увагу, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу особи (якщо таке право чи інтерес не порушені - суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а не через сплив позовної давності, про який заявила сторона відповідача ( [PERSON] ), тому сплив позовної давності для відмови у задоволенні позову у цій справі, як того просить відповідач, не застосовується, не дивлячись, що такий строк був пропущений стороною позивача без поважних причин, і твердження сторони позивача, за змістом позову, що про порушене право сторона позивача дізналась лише в 2021р. є неправдивим, а тому заява про поновлення строків позовної давності не підлягає до задоволення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. […] позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин». Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню на користь позивача, понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed