Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивачка [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Штефанчук С.В. звернулась із позовною заявою про визнання договорів купівлі-продажу недійсними до відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соколик О.О., згідно якого [PERSON] , від імені якої за довіреністю діяла її мати [PERSON] , продала земельну ділянку площею 0,7506 га, кадастровий номер 7320581500:03:002:0209, рекреаційного призначення, що розташована в с.Долішній Шепіт, Вижницького району Чернівецької області, припинивши право власності на неї за [PERSON] . Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соколик О.О., згідно якого [PERSON] , від імені якої за довіреністю діяла її мати [PERSON] , продала земельну ділянку площею 0,3560 га, кадастровий номер 7320581500:03:002:0193, для будівництва туристичної бази, що розташована на території Долішньошепітської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, припинивши право власності на неї за [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. 10 серпня 2017 року [PERSON] отримала у борг 400000,00 грн. для ведення бізнесу, про що написала розписку, зі строком повернення до 30 квітня 2018 року. Зобов`язання виконано не було. Рішенням Шевченківського районного суду від 26.02.2025 у справі №727/12934/24 із [PERSON] на її користь стягнуто 400000,00 грн. боргу та 4000,00 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 08.04.2025 року. Постановою державного виконавця від 02 червня 2025 року за її заявою відкрито виконавче провадження №78216703 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду у справі №727/12934/24. Встановлено, що одразу після настання строку повернення боргу [PERSON] відчужила дві земельні ділянки на користь своєї родички [PERSON] за договорами купівлі-продажу від 10.05.2018 року за значно заниженими цінами. Вартість обох земельних ділянок загальною площею понад 1 га склала еквівалент 2816,00 доларів США, що свідчить про удаваний характер правочинів. Вважає, що договори купівлі-продажу є фіктивними, укладеними з метою приховання майна боржника та уникнення виконання зобов`язань, чим порушено права кредитора. Посилаючись на положення ст.234 ЦК України, вважає, що укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок є фіктивними, а тому підлягають визнанню недійсними. Заяви (клопотання) учасників справи. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились. До початку розгляду справи від представника позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо заочного порядку розгляду справи. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності відповідачки суду не надано, відзив не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності відповідачки суду не надано, відзив не надано, а тому суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності. Процесуальні дії у справі. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступного. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 10.08.2017 року відповідачка [PERSON] взяла в борг у позивачки [PERSON] кошти на ведення бізнесу в сумі 400000,00 грн., які зобов`язалась повернути в строк до 30 квітня 2018 року, що підтверджується копією розписки. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 лютого 2025 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики в сумі 400000,00 грн. та 4000,00 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 08.04.2025 року 14.04.2025 року Шевченківським районним судом м.Чернівці було видано виконавчий лист про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики в сумі 400000,00 грн. та 4000,00 грн. судового збору, що підтверджується його копією. Постановою старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дємічевою Н.М. відкрито виконавче провадження №78216703. Згідно відповіді з баз даних МВС від 04.09.2025 року вбачається, що у [PERSON] відсутні зареєстровані транспортні засоби. Згідно відповіді з баз даних Пенсійного фонду України від 23.08.2025 року вбачається, що у [PERSON] відсутні дані про отримання доходу. З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 10.05.2018 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соколик О.О., зареєстрованого в реєстрі за №5492 вбачається, що 10 травня 2018 року у місті Чернівці між [PERSON] (продавець), від імені якої діяла за довіреністю [PERSON] , та [PERSON] (покупець) було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передала у власність покупця, а покупець прийняла у власність земельну ділянку площею 0,3560 га, кадастровий номер 7320581500:03:002:0193, розташовану в селі Долішній Шепіт Вижницького району Чернівецької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Згідно з договором, зазначена земельна ділянка належала продавцю на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 11.10.2004 року. Умовами договору передбачено, що продаж земельної ділянки здійснено за згодою сторін за ціною 23732,00 грн. З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 10.05.2018 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Соколик О.О., зареєстрованого в реєстрі за №5494 вбачається, що 10 травня 2018 року у місті Чернівці між [PERSON] (продавець), від імені якої діяла за довіреністю [PERSON] , та [PERSON] (покупець) було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передала у власність покупця, а покупець прийняла у власність земельну ділянку площею 0,7506 га, кадастровий номер 7320581500:03:002:0209, розташовану в селі Долішній Шепіт Вижницького району Чернівецької області, з цільовим призначенням землі рекреаційного призначення (для розміщення туристичної бази). Згідно з договором, зазначена земельна ділянка належала продавцю на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 25.04.2007 року. Умовами договору передбачено, що продаж земельної ділянки здійснено за згодою сторін за ціною 50036,00 грн. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №443383233 від 12.09.2025 року вбачається, що об`єктом нерухомого майна є земельна ділянка з кадастровим номером 7320581500:03:002:0193, площею 0,356 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано 10.05.2018 року на підставі договору купівлі-продажу за [PERSON] , частка у праві власності 1/1. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №443382408 від 12.09.2025 року вбачається, що об`єктом нерухомого майна є земельна ділянка з кадастровим номером 7320581500:03:002:0209, площею 0,7506 га, цільове призначення землі рекреаційного призначення, яка розташована в с. Долішній Шепіт Чернівецької області. Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано 10.05.2018 року на підставі договору купівлі-продажу за [PERSON] , частка у праві власності 1/1. Вирішуючи позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, суд застосовує такі норми права. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.4 ст.202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Разом з цим, відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Тобто, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Великої палати Верховного суду від 04 лютого 2026 року в справі №910/6654/24, провадження № 12-28гс25 зазначено, що Велика Палата дійшла висновку про те, що фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду. Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Відповідно до ст.210 ЗК України встановлено, що угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Надаючи оцінку наданим позивачкою та безпосередньо дослідженим у судовому засіданні доказам судом встановлено, що: 10 серпня 2017 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] виникли зобов`язальні правовідносини з приводу надання грошових коштів у борг у розмірі 400000 грн.; рішенням Шевченківського районного суду від 26.02.2025 року стягнуто з [PERSON] вказану суму боргу та відкрито виконавче провадження з виконання виконання рішення; відповідачка [PERSON] після настання строку виконання боргового зобов`язання відчужила дві земельні ділянки на користь близької родички [PERSON] за договорами купівлі-продажу від 10.05.2018 року, посвідченими приватним нотаріусом Соколик О.О., при цьому відчуження відбулося за значно заниженою вартістю, яка склала 23732,00 грн. та 50036,00 грн., сукупна площа відчужених земельних ділянок перевищує 1 гектар; З часу укладення оспорюваних договорів, характеру родинних зв`язків між сторонами правочинів, а також наявності невиконаного грошового зобов`язання, аналізуючи норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів суд вважає, що спірні договори купівлі-продажу мають фіктивний характер та були укладені з метою приховання майна боржника й уникнення виконання зобов`язань перед кредитором, що порушує принципи добросовісності та справедливості цивільних правовідносин. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн., з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved