Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У жовтні 2025 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 27 червня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з [PERSON] . Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4770205. Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати та надало [PERSON] кредит у розмірі 21 000 грн зі строком користування коштами протягом 350 днів, який в свою чергу зобов`язався щомісячно частинами (відповідно до узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 11 червня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,50 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, а в разі порушенням умов договору сплатити неустойку (штраф). 27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу №27/02/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4770205 від 27 червня 2024 року. Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 131 250 грн, у тому числі: -заборгованість за кредитом 21 000 грн; -заборгованість за процентами 110 250 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі. В судове засідання представник позивача Дідух Є.О. не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 27 червня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з [PERSON] . Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4770205. Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 21 000 грн зі строком користування коштами протягом 350 днів, який в свою чергу зобов`язався щомісячно частинами (відповідно до узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 11 червня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,50 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом, а в разі порушенням умов договору сплатити неустойку (штраф). 27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу №27/02/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4770205 від 27 червня 2024 року. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, [PERSON] набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Лінеура Україна». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). За встановленого, з укладенням 27 лютого 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» Договору факторингу №27/02/2025, права та обов`язки первісного кредитора за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4770205 від 27 червня 2024 року, перейшли до ТОВ «Українські фінансові операції». Суд встановив, що ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти у розмірі 21 000 грн на зазначену у п. 2.1 кредитного договору банківську картку позичальника, що підтверджується копією довідки АТ «Універсал Банк» від 06 листопада 2025 року №БТ/Е-17379 (а.с. 114). Також з матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 11 червня 2025 року йому нараховано заборгованість у загальному розмірі 131 250 грн, у тому числі: -заборгованість за кредитом 21 000 грн; -заборгованість за процентами (за період з 27 червня 2024 року до 11 червня 2025 року) 110 250 грн. Проте суд не в повній мірі погоджується з наданим розрахунком, а саме щодо процентів. Суд констатує, що проценти дійсно нараховувалися позивачем відповідно до умов кредитного договору (в тому числі за узгодженими сторонами розміром процентної ставки та строком кредитування). Однак умови кредитного договору в цій частині суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено: ч. 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом; ч. 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. За встановленого, оскільки кредитний договір укладений між сторонами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), проте без урахування його положень, а тому відповідні умови договору щодо нарахування процентів за денною ставкою, що перевищує 1 %, починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (тобто з 20 серпня 2024 року) є нікчемними, а нарахування процентів з цього часу повинно здійснюватися за процентною ставкою, яка буде відповідати денній в 1 %. Твердження позивача про те, що такі нарахування повинні здійснюватися з урахуванням обмежень, чинних саме на дату укладення кредитного договору, а не на дату нарахування (тобто за денною ставкою не більше 1,50 %) ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень закону, оскільки на момент укладення між сторонами правочину закон чітко визначав обмеження в частині денної процентної ставки по кожному з зазначених у ньому періодів. Посилання сторони позивача в цій частині на лист Національного банку України від 19 лютого 2024 року №0004/12907 не є прийнятними, оскільки Національний банк України не має повноважень давати офіційне загальнообов`язкове тлумачення законів, водночас вказаний лист не є документом нормативного характеру, а має рекомендаційний характер. У той же час, Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX містить чіткі та недвозначні положення щодо обмеження денної процентної ставки, на які позичальник, як слабка ланка кредитного договору, мав право розраховувати. Судом встановлено, що визначена позивачем в договорі денна ставка за договором, розрахована згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», виходячи з умов кредитного договору, у тому числі з узгодженої сторонами процентної ставки (1,50 % на день) та відсутності інших нарахувань, становить 1,5 %. Однак, такі умови договору суперечать вимогам закону щодо обмеження денної ставки. Виконання вимоги щодо неперевищення денної процентної ставки у розмірі не більше 1 % (з 20 серпня 2024 року) можливе лише при застосуванні процентної ставки в 1 % за кожен день користування коштами. Таким чином, заборгованість за процентами становить: - з 27 червня 2024 року до 19 серпня 2024 року 17 010 грн (згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором); - з 20 серпня 2024 року до 11 червня 2025 року 62 160 грн (21 000 грн (сума кредиту) х 1 % (процентна ставка)/100 х 296 (днів користування кредитом). Тому заборгованість за процентами до стягнення становить 79 170 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню 1 848,78 грн судового збору. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання юридичних послуг від 01 серпня 2024 року №01/08/2024-А, укладеного між позивачем та адвокатом Дідухом Є.О. з додатками, що містять перелік, обсяг виконаних робіт та узгоджену сторонами вартість послуг, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, відповідно до копії Детального опису робіт від 18 вересня 2025 року №4770205, копії акту приймання-передачі наданих послуг від 18 вересня 2025 року №4770205, адвокатом виконано роботи із загальною вартістю в 10 000 грн. Проте, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial