Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

До Заводського районного суду міста Кам`янського звернулася [PERSON] з позовом до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Виконавчого комітету Кам`янської міської ради про визнання дій щодо відмови в проведенні приватизації квартири в зв`язку з відсутністю ордеру на вселення неправомірними, зобов`язання провести дії по приватизації квартири за відсутності ордера. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона на підставі рішення виконавчого комітету Кам`янської міської ради «Про внесення змін до договорів найму житлових приміщень» № 321 від 24.04.2024 року є наймачем квартири [ADDRESS] . Первинно вказана квартира була надана в користування з комунального житлового фонду її дідусю [PERSON] як інваліду І групи у 1967 році на підставі рішення міської ради та ордеру. Після його смерті [INFO] квартиронаймачем став батько позивача [PERSON] , який вибув [INFO] на інше постійне місце проживання. У вересні 2025 року [PERSON] як основний квартиронаймач звернулась до відповідачів із заявою про приватизацію даної квартири, проте отримала відмову через відсутність у неї ордеру на вселення до житлового приміщення. Оскільки Позивачу ордер на дану квартиру не видавався, виданий на ім`я її дідуся ордер на житлове приміщення в архівних справах Кам`янської міської ради та Державного архіву Дніпропетровської області не зберігся, просить захистити її порушене право на приватизацію житла в судовому порядку шляхом визнання дій щодо відмови у приватизації квартири протиправними та зобов`язання вчинити дії по приватизації квартири на її ім`я без ордеру. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2025 року головуючою суддею визначено суддю Подкопаєву І.А.. Ухвалою від 07.10.2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Учасникам справи наданий строк для подання заяв по суті справи. В підготовче засідання, призначене на 10.11.2025 року, позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача в підготовче засідання з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку із неявкою сторони позивача. Ухвалою, внесеною до протоколу підготовчого засідання 10.11.2025, клопотання представника відповідача задоволено, відкладено підготовче засідання на 02.12.2025. 28.11.2025 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Ворона А.І. надійшла заява про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме позовних вимог до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради про визнання дій щодо відмови у проведенні приватизації квартири протиправними та про зобов`язання провести дії по приватизації квартири на ім`я позивача без ордера на вселення. Підготовче засідання, призначене на 02.12.2025, не відбулось, справа була знята з розгляду в зв`язку з перебуванням судді у щорічній основній відпустці, підготовче засідання відкладено на 22.01.2026. 21.01.2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради надійшла заява про підтримання заяви представника позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду. В підготовче засідання, призначене на 22.01.2026 року, позивач та представники відповідачів не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачі подали заяви про проведення підготовчого засідання за відсутності їх представників. Представник позивача адвокат Ворон А.І. в підготовчому засіданні свою заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених в заяві. Ухвалою від 22.01.2026 суд вищезазначене клопотання представника позивача задовольнив, позовну вимогу до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання дій щодо відмови у проведенні приватизації квартири у зв`язку із відсутністю ордеру на вселення неправомірними та позовну вимогу до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради про зобов`язання провести дії щодо приватизації квартири залишив без розгляду. Ухвалою від 22.01.2026 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні 09.02.2026. В судове засідання, призначене на 09.02.2026 року, учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили. Представник позивача адвокат Ворон А.І. подав заяву, у якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив провести судовий розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання 09.02.2026, суд постановив здійснювати заочний розгляд справи, перейшов до стадії ухвалення рішення суду, призначив його проголошення на 18.02.2026 о 16.30. Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, долучені докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами. Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящих «Про затвердження акту державної комісії з прийому 60-ти квартирного житлового будинку по [ADDRESS] » № 926 від 26.09.1967 затверджений акт державної комісії від 26.09.1967 по прийому 60 ти квартирного житлового будинку, зобов`язано в.о. начальника Міськжитлоуправління видати ордери на заселення будинку: кв. [ADDRESS] службове заселення; інші 59 квартир металургійному заводу імені Дзержинського (а.с. 29 - 30). Відповідно до листа Державного архіву Дніпропетровської області за вих. № К-3080/0/217-24 від 13.01.2025 списків домовласників та номерів квартир до даного рішення немає, ордерів на зберігання держархів області не має (а.с. 28). На підставі рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області від 11.05.1977 № 244 «Об упорядочении нумерации домой» (мовою оригіналу) проведено впорядкування нумерації будинків, що належать на праві приватної власності громадянам, по вулиці Димитрова: № пп 14, власник будинку: ДУ № 4; адреса до впорядкування: [ADDRESS] ; нова адреса: [ADDRESS] , що підтверджується Архівним витягом № К 332/21/2-08 від 18.10.2024 (а.с. 27). Згідно з інформаційною довідкою Державного архіву Дніпропетровської області за вих. № Ч 2102/0/217 24 від 16.08.2024 в документах виконавчого комітету Заводської районної ради депутатів трудящих м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за 1967 рік рішень про надання житлової площі (виділення квартири) за адресою: [ADDRESS] , немає (а.с. 25). Згідно листа Кам`янської міської ради за вих. № К 511В від 21.10.2024 року «Квартирні справи (протоколи, довідки, висновки, відомості) одержувачів житла» зберігаються 3 роки «Після надання житлової площі або зняття з квартирного обліку», «Ордери на право користування житловою площею, корінці ордерів» зберігаються в отримувача «До кінця користування житловою площею» та на постійне зберігання до архівного управління міської ради не приймаються (а.с. 26). Відповідно до Особового рахунку № [NUMBER] від 01.07.2024 року, виданого ТОВ «Оселя», квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , є [PERSON] (дата прибуття: 20.12.1976, дата вибуття: 18.06.2024) з членами сім`ї: -дружина [PERSON] (дата прибуття: [INFO] ; померла [INFO] , виписана 09.03.2010); -донька [PERSON] (дата прибуття: [INFO] ); -син [PERSON] (дата прибуття: [INFO] ; дата вибуття: [INFO] ); -онук [PERSON] (дата прибуття: [INFO] ) (а.с. 20). [PERSON] вибув з квартири [ADDRESS] на інше місце проживання 18.06.2024. [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 13.09.1979 року (а.с. 15), Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 24.04.2015 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 16). [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 30.07.1979 року, що підтверджується відміткою на стор. 11 паспорту громадянина України у формі книжечки (а.с. 11 - 13), Довідкою № 001353794 про склад сім`ї, виданою 29.09.2025 року ТОВ «Оселя» (а.с. 21), відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 1860098 від 06.10.2025 (а.с. 51). Рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області «Про внесення змін до договорів найму житлових приміщень» № 321 від 24.04.2024 рекомендовано ТОВ «Оселя» змінити договір найму квартири жилою площею 29,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на гр. [PERSON] , 1979 року народження, за згодою попереднього наймача (а.с. 23 - 24). За вказаною адресою зареєстроване місце проживання має [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] (з 14.08.2006 року), що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 11.08.2006 Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 22), Довідкою № 001353794 про склад сім`ї, виданою 29.09.2025 року ТОВ «Оселя» (а.с. 21). Квартира [ADDRESS] складається з 2-х житлових кімнат, має загальну площу 45,0 кв.м., житлову площу 30,2 кв.м. що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 17.09.2024 року ТОВ «Агенція рішень - нерухомість», ідентифікатор об`єкта нерухомого майна 01.3458803.4850918.20230802.98.4545.68 (а.с. 32 - 42). Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради на звернення [PERSON] про оформлення передачі квартири за адресою: [ADDRESS] у власність листом «Про порядок передачі квартир у власність громадян» за вих. № 05-11/1161 від 19.09.2025 повідомив, що підстави для задоволення заяви відсутні, оскільки до органу приватизації не надано вичерпного переліку документів, визначеного п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, а саме не наданий ордер на жиле приміщення (а.с. 31). Аналіз фактичних обставин справи свідчить, що між сторонами виник спір щодо передачі квартири з комунального житлового фонду у приватну власність позивача в порядку приватизації, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми матеріального права, зокрема статті 8, 41, 47 Конституція України, стаття 345 ЦК України, Закон України «Про приватизація державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Основні правові, економічні, соціальні та організаційні засади житлової політики щодо реалізації права осіб на житло, забезпечення сталого та ефективного використання житлового фонду України визначає Закон України «Про основні засади житлової політики» № 4751-IX від 13.01.2026. Згідно з частини першої статті 7 Закону України «Про основні засади житлової політики» особа має право побудувати, набути у власність, орендувати житло або отримати його в користування. Особа може набувати права на житло також з інших підстав, визначених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначаються Законом України «Про приватизація державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992. Законом України «Про приватизація державного житлового фонду»передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статі 3 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду». Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Порядок організації проведення приватизації та оформлення права власності визначені статтею 8 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду». Відповідно до частин першої третьої статті 8 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства) (частина четверта статті 8 Закону України «Про приватизація державного житлового фонду»). Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 8 Закону України органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначається Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 (далі Положення № 396). Відповідно до п. 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Пунктом 18 Положення № 396 визначений перелік документів, що подає громадянин до органів приватизації, а саме: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. З системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян слідує, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним, до яких належать: 1) відсутність у особи права на приватизацію; 2) заборона приватизувати конкретне приміщення. Подібний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Якщо органи приватизації зволікають із прийняттям відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передання спірного житла у приватну власність позивача. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23). З матеріалів справи випливає і це встановлено судом, що позивач звернулась до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради з заявою про передачу їй у приватну власність квартири [ADDRESS] , відмова у приватизації квартири мотивована лише відсутністю ордеру на вказану квартиру. Одночасно з тим, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 30.07.1979 року, рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області «Про внесення змін до договорів найму житлових приміщень» № 321 від 24.04.2024 рекомендовано ТОВ «Оселя» змінити договір найму квартири жилою площею 29,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на гр. [PERSON] , 1979 року народження, за згодою попереднього наймача, внесено зміни до договору найму житлового приміщення, де квартиронаймачем квартири зазначена [PERSON] . Відповідно до частин першої другої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача. Ефективний захист прав та інтересів позивача є метою, зокрема, цивільного та господарського судочинства (частина перша статті 2 ЦПК України, частина перша статті 2 ГПК України). Як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55). Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.). У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.). За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania») від 25 листопада 2008 року і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [див. рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)]. Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але спрямованість норм статті 13 Конвенції не свідчить про те, що сам позивач повинен підшуковувати ефективний спосіб захисту, а держава має забезпечити потерпілій від порушення стороні ефективний засіб юридичного захисту. Отже, норми Конвенції в жодному разі не можуть бути підставою для того, щоб залишити без судового захисту особу, чиї права порушені, а навпаки - такий захист цій особі забезпечити, що підтверджується відомою латинською максимою: «ubi jus ibi remedium» («де є право, там є й засіб захисту»). У контексті спірних правовідносин права особи не будуть вважатися порушеними, якщо громадянин, який за умовами укладеного договору набув право на отримання займаної ним і членами його сім`ї на умовах найму квартири у власність, таке право реалізував. Суд встановив і це не спростовано відповідачем, що прийняття рішення про передачу квартири у власність позивача в порядку приватизації належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. Позивач вжила усіх можливих заходів, спрямованих на отримання ордеру на квартиру, проте з незалежних від її волі причин (знищення архівів за тривалістю строків зберігання, не включення ордерів до переліку документів, що підлягають зберіганню тощо) порушення прав позивача відбувається у формі відмови відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення за формальних підстав. Суд виходить з того, що належними та допустимими доказами підтверджено, що Позивач має право на приватизацію вказаної квартири, квартира не належить до об`єктів, що не підлягають приватизації, Позивач дотрималась встановленої чинним законодавством процедури звернення до уповноваженого органу приватизації та здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Відповідач доводи позивача не спростував, свої заперечення щодо позовних вимог не заявив. Одночасно з тим, суд дійшов до висновку, що позовна вимога в частині зазначення про зобов`язання провести дії по приватизації квартири за відсутності ордера на вказану квартиру не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як зазначено вище, вимогами частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Тобто визначена законодавством певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири, а також позбавлений повноважень надавати вказівки уповноваженим органам щодо належності та достатності документів. Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 295/15557/17 (провадження № 61-48216св18). Одночасно з тим, відповідно до статті 129 1 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість рішення суду як гарантія та принцип здійснення правосуддя поширюється на рішення суду в цілому, його як мотивувальну, так і резолютивну частини. Згідно з частинами першою четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, другою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку, що позивач довів належними та допустимими доказами порушення свого права на приватизацію квартири, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та ефективним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до частин першої, другої статті 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, за подання до суду позовної заяви позивач сплатила судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підлягає стягненню з Відповідача.

Outcome: partial