Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

21 жовтня 2024 року до Корольовського районного суду м. Житомира надійшла позовна заява КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії. Позов обґрунтовано тим, що КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради надає послуги з централізованого опалення відповідно до умов, визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання» та «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 і «Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830. Відповідач [PERSON] є споживачем послуг централізованого опалення та постачання теплової енергії, що надаються КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до квартири за адресою: [ADDRESS] . Свого обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг відповідач належним чином не виконував, а тому за період з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2024 року в нього утворилась заборгованість в розмірі 72 644, 32 гривень, що підтверджується відповідним розрахунком. На підставі наведеного представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість за послуги централізованого опалення, постачання теплової енергії у розмірі 72 644, 32 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 гривень. Заочним рішенням Корольовський районний суд міста Житомира від 05 грудня 2024 року задоволено позов КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії. Ухвалою суду від 18 червня 2025 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 05 грудня 2024 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 03 липня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, відповідач зазначає, що позивач заявляє до стягнення заборгованість, яка утворилась за період з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2024 року. У вказаний період спірні правовідносини регулювались різними нормативно-правовими актами. У 2013 році був чинним Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, який наразі втратив чинність. Статтею 13 вказаного закону передбачалось укладення договору з споживачем виключно в письмовій формі з узгодженням його істотних умов. Позивач не додав до матеріалів справи доказів звернення КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до споживача [PERSON] із пропозицією укладення проекту договору для узгодження його істотних умов та подальшого підписання. У разі наявності переддоговірних спорів, то їх вирішення передбачено ст. 649 Цивільного кодексу України. Однак, позивач ухилився від реалізації законного порядку укладення договору та застосував нечесну підприємницьку діяльність. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється, а також встановлено заборону на вимогу оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради не зверталось до суду з вимогами про зобов`язання [PERSON] укласти договір про надання послуг з централізованого опалення. Позивачем фактично не здійснено жодних дій для виникнення правовідносин між сторонами в цій справі. Відповідач наголошує, що договір між ним та позивачем про надання послуг з централізованого опалення не укладався. Також відповідач зазначає, що КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради не здійснювало реєстрацію його усних звернень щодо неналежного надання послуг. Відкриття особового рахунку не визначено законодавством як підстава існування, встановлення договірних відносин. Позивач просить стягнути заборгованість за дві різні послуги (централізованого опалення та постачання теплової енергії), кожна з яких передбачена різними законами, ці послуги мали різні вимірники, тарифи, структуру, механізми нарахування. На думку відповідача, КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради не надало належного розрахунку заборгованості. Також відповідач заявляє, що КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської заявляє вимогу про стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності. На підставі наведеного відповідач просить в задоволенні позову відмовити. 09 липня 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.Представник позивача зазначає, що згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності було продовжено на строк дії такого карантину. Строк дії карантину закінчився 30 червня 2023 року. Однак, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває й на теперішній час. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, представник позивача вважає, що належним періодом стягнення з відповідача спірної заборгованості це з 01 березня 2017 року по 01 жовтня 2024 року на загальну суму 57 695,58 гривень. Представник позивача Дубравська О. І. в судовому засіданні вимоги позову підтримала, додатково суду пояснила, що загальний розмір заборгованості відповідача за період з 01 березня 2017 року по 01 жовтня 2024 року становить 57 695,58 гривень. У порядку примусового виконання заочного рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 05 грудня 2024 року приватним виконавцем стягнуто з відповідача частину спірної заборгованості, а саме: 55 409,35 гривень. А тому, розмір заборгованості, який підлягає стягненню 2 286,23 гривень. Відповідач [PERSON] у судовому засідання щодо задоволення позовних вимог заперечував з підстав, які зазначені ним у відзиві на позовну заяву та в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що [PERSON] є власником квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 листопада 2002 року державним нотаріусом Першої житомирської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі № 5-1450. Крім того, відповідач [PERSON] в ході судового розгляду справи не заперечував, що він є власником квартириза адресою: [ADDRESS] , однак доказів на підтвердження вказаної обставини не надавав, у зв`язку з чим суд ухвалою від 11 грудня 2025 року витребував відповідний доказ. Згідно з довідкою про склад сім`ї від 30 вересня 2024 року за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. Перелік житлово-комунальних послуг визначений ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), а обов`язком - оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Обов`язком виконавця, зокрема, є забезпечення своєчасності надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів (п. 1 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Частинами другою, третьою та п`ятою статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Згідно зі статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»). Згідно з ч.ч.1, 4 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Відповідно до ст. 359 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 322 Цивільного кодексу України «Тягар утримання майна» встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року №638/11034/15-ц. Як вбачається з представленого позивачем розрахунку [PERSON] належним чином не виконував зобов`язань щодо оплати вартості наданих комунальних послуг постачання теплової енергії, у зв`язку з чим за період з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2024 року в нього утворилась заборгованість в розмірі 72 644, 32 гривень, що підтверджується відповідним розрахунком. Разом з тим, позивач зазначає, що за період з 01 березня 2017 року по 01 жовтня 2024 рік заборгованість [PERSON] становить 57 695,58 гривень. Щодо аргументів відповідача про надання йому послуги теплопостачання неналежної якості суд зазначає таке. Статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовано порядок оформлення претензій споживача. Зокрема, вказаною нормою визначено, що в разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача. Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості. У разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом. Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) протягом п`яти робочих днів вирішує питання щодо задоволення вимог, викладених в акті-претензії, або видає (надсилає) споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії. У разі ненадання виконавцем (управителем) відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (управителем). Суд ураховує, що відповідач належними доказами не підтвердив надання йому послуг з теплопостачання неналежної якості, адже відповідні температурні показники в помешканні має бути зафіксовано представниками теплопостачальної (теплогенеруючої) організації та споживача у відповідному акті. В матеріалах справи відсутні докази ненадання послуг [PERSON] або надання їх неналежної якості відповідно до порядку, визначеному ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення останнього від їх оплати. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України). Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради з цим позовом до суд є 21 жовтня 2024 року, а період нарахуванням заборгованості становить з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2024 рік. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Разом з тим, суд ураховує, що відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, у період дії в Україні воєнного стану строк позовної давності зупиняється, а тому перебіг строку позовної давності під час дії воєнного стану не зараховується при його обчисленні. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності. Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22). З урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом за період з грудня 2013 року по березень 2017 року включно, відтак належним періодом розрахунку заборгованості в спірних правовідносинах є період з 02 квітня 2017 року по 01 жовтня 2024 року. Згідно з представленими позивачем розрахунками суд установив, що заборгованість відповідача з 01 вересня 2020 року по 01 жовтня 2024 року становить 35 007,05 гривень, а за період з квітня 2017 року по серпень 2020 року 22 160,33 гривень. Загальний розмір заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем за період з квітня 2017 року по жовтень 2024 року становить 57 167,38 гривень. Суд установив, що частину спірної заборгованості було стягнуто з [PERSON] на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради приватним виконавцем в ході примусового виконання заочного рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 05 грудня 2024 року. Так, наявною у справі постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Є. О. від 26 червня 2025 року про закінчення виконавчого провадження підтверджено, що залишок нестягненої заборгованості 17 234,97 гривень. Ураховуючи те, що загальний розмір заборгованості за виконавчим документом був 72 664,32 гривень, то є підстави для висновку, що з [PERSON] в межах виконавчого провадження № 78103006 стягнуто 55 429,35 гривень. Таким чином, суд ураховує, що заборгованість [PERSON] перед позивачем за період з квітня 2017 року по жовтень 2024 року становить 57 167,38 гривень. Також суд ураховує часткове погашення вказаної заборгованості в ході примусового виконання заочного рішення, а саме: на суму 55 429,35гривень. А тому, станом на дату ухвалення рішення заборгованість [PERSON] за надані послуги теплопостачання за період з квітня 2017 року по жовтень 2024 року становить 1 738,03 гривень. Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідач не позбавлений права на звернення до суду із заявою про поворот виконання заочного рішення, яке було скасоване. На переконання суду, повторне стягнення з відповідача спірної заборгованості не відповідає вимогам законності та справедливості, та може стати для відповідача непропорційним фінансовим тягарем. Розподіл судових витрат. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 гривень, ціна позову 72 644,32 гривень. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зокрема, суд установив, що розмір спірної заборгованості (без урахування вже стягнутої у примусовому порядку частини) становить 57 167,38 гривень. А тому, розмір судового збору, який відповідач мав би компенсувати позивачу у цій справі становить 2 382,73 гривень. Також суд ураховує, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Є. О. від 21 травня 2025 року закінчено виконавче провадження № 78103103 щодо стягнення з [PERSON] на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради 3028 гривень судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавцем встановлено, що рішення боржником фактично виконано, заборгованість перераховано стягувачу в повному обсязі. З наведеного слідує, що підстав для повторного стягнення з відповідача судових витрат на користь позивача немає, оскільки такі вже стягнуті в примусовому порядку.

Outcome: partial