Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

20 жовтня 2025 року позивач ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 22 515 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 05 липня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» (первісний кредитор) та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-9842709 на суму 7 245 грн. Кредитний договір був укладений в електронній формі та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На виконання умов договору первісний кредитор переказав грошові кошти у повному обсязі через ТОВ «Платежі Онлайн» на платіжну картку [NUMBER], тим самими виконав свої зобов`язання. Натомість відповідач не виконала свого обов`язку і не повернула наданий їй кредит в строки, передбачені кредитним договором. 20 січня 2025 року між первісним кредитором та позивачем укладено Договір факторингу № 20012025-МК/Ейс, відповідно до умов якого останньому відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 22 515 грн, з яких 7 245 грн - заборгованість по тілу кредиту, 15 270 грн - заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом. При цьому позивачем жодних нарахувань не здійснювалося. Ухвалою судді від 24 жовтня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи на 10 листопада 2025 року, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи, витребувано за клопотанням позивача докази. Ухвалою суду від 10 листопада 2025 року відкладено судовий розгляд справи на 02 грудня 2025 року за клопотанням представника відповідача. 24 листопада 2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ніколенка М.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якій він частково заперечив проти позовних вимог, посилаючись на безпідставність нарахованої суми заборгованості в розмірі 22 515 грн, оскільки відсотки в сумі 15 270 грн нараховані всупереч закону, який передбачає заборону нарахування такого виду штрафних санкцій під час воєнного стану. Крім того, зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. вважає, що сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 7 245 грн. Також, на думку представника відповідача, позивачем не доведено факт укладання договору та неправильно оформлені розрахунки заборгованості, які не містять підписів, печаток, а також не містять інформації щодо відсоткової ставки, за якою здійснено нарахування. 26 листопада 2025 року від представника позивача ТОВ «ФК «Ейс» Полякова О.В. надійшла відповідь на відзив, в якій він не погодився з доводами сторони відповідача, посилаючись на те, що факт надання первісним кредитором кредитних коштів відповідачу підтверджений отриманою на виконання ухвали суду про витребування доказів відповіддю АТ КБ «Приватбанк» про зарахування коштів в розмірі 6 300 грн на рахунок відповідача. Нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснювалося відповідно до умов договору за процентною ставкою 1,45% за формулою: 6300 грн х 1,45% / 100 = 91,35 грн (сума за один день користування кредитом). Жодних штрафних санкцій не пред`явлено позивачем до стягнення, оскільки сума заборгованості складається з тіла кредиту 7 245 грн, процентів за користування кредитом відповідно до умов договору 15 270 грн. 01 грудня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він заперечив проти позовних вимог в сумі 15 270 грн, наводячи підстави, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. 02 грудня 2025 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких він підтримав свої доводи, викладені у відповіді на відзив. Ухвалами суду від 02 грудня 2025 року та 23 грудня 2025 року судовий розгляд відкладений за клопотанням представника відповідача. 19 січня 2026 року судовий розгляд не відбувся через відсутність електроенергії в приміщенні суду, судове засідання призначено на 11 лютого 2026 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, заяв про відкладення або розгляд справи за його відсутності не надав, скористався своїм право на подачу відзиву на позовну заяву. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 211 ЦПК України за наявними в ній доказами. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05 липня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] укладений Договір кредитної лінії № 00-9842709, згідно з умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит в сумі 6300 грн на споживчі потреби на строк 360 календарних днів до 30 червня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами за стандартною процентною ставкою 1,45% від суми кредиту за кожний день протягом строку кредитування (пункти 1.1 - 1.5 Договору) (а.с. 7-11). Пунктом 1.6 Договору передбачено, що кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 15% від суми кредиту в сумі 945 грн, яку позичальник зобов`язаний сплатити до 30 червня 2025 року. Відповідно до п. 2.2 Договору, останній укладається сторонами у вигляді електронного договору в розумінні ЗУ «Про електронну комерцію». Сума кредиту перераховується кредитодавцем в сумі 6300 грн на рахунок позичальника за реквізитами платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] (пункт 2.8 Договору). У пункті 7.11 Договору сторони підтвердили, що Договір, укладений в електронній формі, має таку саму юридичну силу для Сторін, як і документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами Сторін, тобто вчинені в простій письмовій формі. Підписуючи Договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма (в тому числі істотними) умовами цього Договору та Правил. Кредитний договір № 00-9842709 підписаний відповідачем [PERSON] електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора 39503, надісланого їй на мобільний телефон [NUMBER] , про що зазначено в розділі 9 Договору. Згідно з Графіком платежів, який є додатком № 1 до Кредитного договору № 00-9842709 від 05 липня 2024 року, позичальник за умови виконання своїх обов`язків по поверненню кредиту та оплати процентів, повинен сплатити у період з 30 липня 2024 року по 30 червня 2025 року 39 705,75 грн, з яких 6300 грн сума кредиту, 32460,75 грн проценти за користування кредитом, 945 грн комісія за надання кредиту. Оплата процентів здійснюється щомісячно, тіло кредиту та комісія сплачуються 30 червня 2025 року. Графік підписаний відповідачем електронним підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора (а.с. 12). Згідно з довідкою про ідентифікацією 05 липня 2024 року о 13.33 год [PERSON] отримала на мобільний телефон [NUMBER] одноразовий ідентифікатор 39503 як аналог ЕЦП для підписання договору 00-9842709 (а.с. 15). Відповідно до інформаційної довідкивід 06.02.2025, виданої ТОВ «Платежі онлайн», останнє повідомило, що через платіжний сервіс «Platon» було проведено успішні транзакції, зокрема № 42017-56472-04714 05.07.2024 о 13.34 на суму 6300 грн на рахунок банку емітенту Приватбанк на рахунок [NUMBER] (а.с. 16-17). Відповідно до інформації, наданої АТ КБ «Приватбанк» від 06.11.2025, на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , фінансовий номер телефону [NUMBER] , 05.07.2024 здійснено переказ на картку в сумі 6 300 грн (а.с. 73). Відповідно до ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст. 1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 202, 205, 207, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливістю спірних правовідносин у даній справі є укладання договору про надання споживчого кредиту через інформаційно-телекомунікаційну систему товариства, доступ до якої забезпечується через веб-сайт товариства або мобільний додаток. З урахуванням даної обставини, застосуванню підлягають наступні положення законодавства. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; Порядок укладення електронного договору передбачений ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якої пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, Договір № 00-9842709 від 05.07.2024 укладений за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Макс «кредит» шляхом ідентифікації позичальника із зазначенням ним своїх персональних даних, та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Такі договори прирівнюються до договорів, укладених в письмовій формі. Таким чином, позивачем доведений факт укладення вказаного кредитного договору на умовах, визначених у них, в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) позикодавця укласти такий договір у мережі Інтернет на інтернет-ресурсі Товариства (позикодавця), як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти зазначені договори здійснено шляхом заповнення нею, зокрема формулярів заяви (форми), паспорту споживчого кредиту, про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин, укладений між [PERSON] та ТОВ «Макс Кредит» договір кредитної лінії № 00-9842709 за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладання та є підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків, передбачених цим договором. З огляду на викладене вище, суд відхиляє доводи відповідача про не укладання договору в електронній формі та неотримання кредитних коштів, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, в свою чергу судом встановлено факти укладання кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів на підставі наданих позивачем доказів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договірні зобов`язання ТОВ «Макс Кредит» виконало в повному обсязі та надало відповідачу шляхом перерахування на визначений відповідачем картковий/банківський рахунок грошових коштів в сумі 6 300 грн. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 570/2984/13-ц. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 наведені кваліфікуючі ознаки договору факторингу, а саме договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. На підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «ФК «Ейс» надано суду належним чином завірені копії наступних документів: Договору факторингу № 20012025-МК/Ейс від 20.01.2025 з додатками, укладеного між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс», Акту прийому-передачі до Договору Факторингу від 20.01.2025, платіжних інструкцій від 27.01.2025 та 31.01.2025 про часткове перерахування грошових коштів за відступлення прав вимоги згідно Договору факторингу від 20.01.2025 (а.с. 26-37). Отже, надані позивачем вище перелічені і досліджені судом письмові докази підтверджують відступлення права вимоги від ТОВ «Макс Кредит» до ТОВ «ФК «Ейс» за кредитним договором 00-9842709 від 05.07.2024, укладеним ТОВ «Макс Кредит» з [PERSON] . Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначених договорами строки і обсяги не виконала, і станом на час розгляду справи відомостей про погашення заборгованості за вказаним договором повністю чи частково відповідачем суду не надано, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором кредитної лінії № 00-9842709 від 05.07.2024 в сумі 7 245 грн (основний борг 6300 грн + комісія 945 грн). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Така правова позиція підтверджена правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1% Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5% протягом наступних 120 днів - 1,5%. Наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5%, з 22.04.2024 не більше 1,5%, а з 20.08.2024 не більше 1%. Частиною 2 розділу 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Судом встановлено, що 05 липня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 00-9842709, на підставі якого відповідач отримала грошові кошти у розмірі 6 300 грн строком на 365 днів до 30 червня 2025 року з процентною ставкою 1,45 % на день. Відповідно до наданого позивачем детального розрахунку заборгованості за договором № 00-9842709, позикодавцем за період з 05 липня 2024 року по 20 січня 2025 року були нараховані відсотки за користування кредитом за процентною ставкою 1,45% в сумі 18 270 грн, відповідачем сплачено 3000 грн на погашення процентів, і до стягнення позивачем пред`являється 15 270 грн заборгованості за процентами за користування кредитом. Враховуючи, що вказаний договір укладений після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тому до договору слід застосувати положення частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» з урахуванням перехідних та прикінцевих положень. Таким чином, суд дійшов висновку, що умови укладеного договору в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами за ставкою більшою 1 % у період після 240 днів з моменту набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», суперечать діючому законодавству, тому згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемними. Суд розраховує заборгованість по процентам за користування кредитом та позикою за укладеними між сторонами договорами: у період з 05 липня 2024 року по 19 серпня 2024 року, виходячи з денної процентної ставки 1,45% за умовами договору, що не суперечить п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», у період з 20 серпня 2024 року до 20 січня 2025 року (останній день нарахування відсотків первісним кредитором), виходячи з встановленої п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1%. Таким чином, за Договором № 00-9842709 від 05.07.2024, укладеним між ТОВ «Макс Кредит» і [PERSON] у період з 05.07.2024 по 19.08.2024 відповідач повинна була сплатити відсотки у розмірі 4202,10 грн (6300 х 1,45% х 46 дні), у період з 20.08.2024 по 20.01.2025 - у розмірі 9702 грн (6300 х 1% х 154 днів), загалом у розмірі 13904,10 грн., а враховуючи погашення відповідачем частково процентів за користування кредитом у розмірі 3000 грн, до стягнення підлягає сума процентів за користування кредитом у розмірі 10 904,10 грн. Доводи сторони відповідача про нарахування позикодавцем штрафних санкцій, що є безпідставним у період воєнного стану, суд відхиляє, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості, штрафні санкції (штрафи) відповідно до умов договору дійсно нараховувалися у загальному розмірі 7560 грн, але при цьому були списані та анульовані й не увійшли до загальної суми заборгованості, яка включає суму кредиту, комісію та проценти за користування кредитом. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості у загальному розмірі 18 149,10 грн, з яких 6300 грн тіло кредиту, 945 грн комісія, 10 904,10 грн проценти за користування кредитом. При здійсненні розподілу судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що за договором № 20/08/25-01, укладеним 20.08.2025 між ТОВ «ФК «ЕЙС» та Адвокатським бюро «Соломко та Партнери» про надання правничої допомоги, Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання щодо надання правничої допомоги Товариству в обсязі та на умовах, передбачених цим договором та на підставі Акту прийому-передачі наданих послуг (а.с. 56-57). Відповідно до Додаткової угоди № 25770857672 від 11.09.2025 до договору № 20/08/25-01 Товариство доручило, а Адвокатське бюро прийняло зобов`язання надати юридичну допомогу по справах про стягнення заборгованості, у тому числі з [PERSON] за кредитним договором № 00-9842709 (а.с. 58). Згідно з Актом прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 Адвокатське бюро надало, а Товариство отримало послуги на загальну суму 7 000 грн із розрахунку 5000 грн за складання позовної заяви, 1000 грн за вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з боржника, по 500 грн за підготовка адвокатського запиту та клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів (а.с. 59). Також, відповідно до копії платіжної інструкції від 13.10.2025 ТОВ «ФК ЕЙС» сплатило судовий збір за подачу позову у розмірі 2422,40 грн (а.с. 1). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (80,6 % від заявленої ціни позову 22 515 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1952,50 грн (80,6 % від 2422,40 грн), витрати на правову допомогу у розмірі 5642 грн (80,6 % від 7 000 грн), загалом у сумі 7594,50 грн. Крім того, представником відповідача у відзиві на позовну заяву було заявлено про стягнення на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу в сумі 7 000 грн. На підтвердження заявлених вимог представником відповідача було долучено копію договору про надання правової допомоги № 1/12/29 від 12.09.2025, Акту приймання-передачі наданих послуг № 01 від 21.11.2025 на суму 7 000 грн із розрахунку 2000 грн за ознайомлення з позовом, складання заяви про відкладення, 2000 грн за аналіз наданих документів та визначення правової позиції по справі, 3000 грн за підготовку відзиву, заперечення на позовну заяву, копії квитанції № 01 від 21.11.2025 на суму 7000 грн (а.с. 96-98. Таким чином, відповідно до наведених вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню пропорційно сумі відхиленої частини позовних вимог (19,4% від заявленої ціни позову 22 515 грн) витрати на правничу допомогу в сумі 1358 грн.

Outcome: partial