Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути із відповідача заборгованість за договором позики від 23.02.2022 р. у розмірі 718 733,83 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав, що 23.02.2022 між ним та відповідачкою був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в борг кошти в розмірі 130 236,12 грн., що на день укладання цього договору еквівалентно 4 494 доларів США. Згідно договору позивачка зобов`язувалась повернути позивачу кошти не пізніше 23.02.2023 р. А у разі несвоєчасного повернення грошей за кожен день прострочення позичальник сплачує неустойку у розмірі 1% від позиченої суми. 30.06.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 36). Позивач з`явився в судове засідання, відповідачка не з`явилася, жодних клопотань та відзиву до суду не подавала, хоча про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Позивач не заперечував проти винесення заочного рішення. Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви і додані до неї документи направлялись відповідачці за зареєстрованим місцем її проживання (а.с. 39), проте поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими з відмітками «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 40). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 23.02.2022 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики про надання відповідачці в борг коштів у розмірі 130 236,12 грн., які позивачка зобов`язувалась повернути позивачу не пізніше 23.02.2023 р. А у разі несвоєчасного повернення грошей за кожен день прострочення позичальник сплачує неустойку у розмірі 1% від позиченої суми. Ця обставина підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору (а.с. 14). Відповідно до розписки, підписаної відповідачкою, 23.02.2023 р. остання отримала від позивача кошти у розмірі 4 494,00 доларів США (а.с. 15). Відповідно до умов договору, а саме п. 7 за взаємною згодою сторін договір може бути продовжений шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень до цього договору. Так 19.01.2023 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору позики від 23.02.2022 р., відповідно до якого відповідачка прийняла кошти у сумі 383 520,00 грн., що на день укладення цього договору еквівалентно 9 588 доларам США (а.с. 21). Відповідно до розписки, підписаною відповідачкою, 19.01.2023 р. остання отримала від позивача кошти в розмірі 5 094 долари США (а.с. 22). Згідно п. 2 договору позики позика є безпроцентною. Оскільки відповідачкою [PERSON] позичені у [PERSON] кошти в повному обсязі не повернуто, останній звернувся до суду із цим позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Ст. 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Враховуючи вищевикладене, приписи ст.1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується договором від 23.02.2022 р. та розпискою від 23.02.2022 р., яка засвідчує факт отримання [PERSON] в борг грошових коштів у розмірі 4 494 доларів США, та договором про внесення змін та доповнень № 1 до договору позики від 23.02.2022 р. та розпискою від 19.01.2024 р., яка засвідчує факт отримання [PERSON] в борг грошових коштів у розмірі 5 094 доларів США. З огляду на викладене та враховуючи невиконання відповідачкою зобов`язань щодо повернення позивачу позичених коштів в повному обсязі в обумовлені договорами строки, тобто до 23.02.2024 р., суд дійшов висновку про обґрунтованість позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка отримавши від позивача грошові кошти у сумі 383 520,00 грн., свої зобов`язання щодо повернення коштів у строк та у повному обсязі не виконала. Згідно розрахунків позивача сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 01.03.2024 р. по 31.05.2025 р. складає 66 923,81 грн., сума нарахованих 3% згідно 15 166,82 грн. та неустойка в розмірі 253 123,20 грн. Суд доходить до висновку, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають у тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) інфляційних втрат, трьох процентів річних та неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та нарахування неустойки за невиконання грошового зобов`язання є неправомірними, а отже не підлягають задоволенню Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial