Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

Позивачка звернулися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивача в заяві зазначила, що 07.04.1999 року придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначену угоду було укладено в простій письмовій формі. Сторонами була досягнута домовленість по всім істотним умовам договору і угода фактично виконана. За вимогами закону договір підлягав нотаріальному посвідченню. Проте в подальшому договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був, оскільки продавець ухилився від його нотаріального посвідчення. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 16.02.2024 року по вказаний договір визнаний дійсним, проте державний реєстратор відмовив в реєстрації права власності позивачки на відповідний будинок, оскільки позивачка не надала письмового тексту договору. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. Від представника позивача до суду надійшла заяви про підтримання позову та розгляд справи за відсутності позивачки та її представника. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. До суду не надійшло відзиву на позов. Від відповідача Баштанської міської ради Миколаївської області надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. З огляду на те, що належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з`явилися, представник позивача заявив про розгляд справи за відсутності сторони позивача, відповідач [PERSON] відзив на позов не подавав, а відповідач Баштанська міська рада Миколаївської області заявив про розгляд справи за його відсутності, тому суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи (копію технічного паспорту на будинок; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 16.02.2024 року по справі №468/8/24; копію розписки про купівлю-продаж від 07.04.1999 року; копію рішення про відмову в проведення реєстраційних дій від 11.12.2024 року; копію висновку про оцінку майна від 25.07.2025 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 16.02.2024 року по справі №468/8/24 визнаний дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який був укладений 07 квітня 1999 року між [PERSON] (покупцем), з одного боку, та [PERSON] (продавцем), з другого боку. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.03.1999 року мав у власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 07.04.1999 року позивачка [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] за 1200 грн житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Укладення даної угоди підтверджується письмовою розпискою від 07.04.1999 року, підписаною сторонами, в якій власник будинку вказав, що продає власний будинок позивачці за 1200 грн, які ним фактично були отримані. Отже сторонами була досягнута домовленість по всім істотним умовам договору і угода фактично виконана. За вимогами закону договір підлягав нотаріальному посвідченню. Проте в подальшому договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був, оскільки продавець ухилився від його нотаріального посвідчення. При цьому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Державний реєстратор 11.12.2024 року відмовив в реєстрації права власності позивачки на відповідний будинок, оскільки позивачка не надала письмового тексту договору. На час укладення договору від 07.04.1999 року та отримання будинку позивачкою вказані правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР та Закону України «Про власність». Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Згідно зі ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно з ч.1 ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності, серед інших, визнавались жилі будинки. За такого чинне на той час законодавство передбачало можливість продажу жилого будинку його власником та визначало момент набуття на нього права власності з моменту передачі такої речі. Комплекс зазначених обставин, з врахуванням того, що судовим рішенням відповідний договір купівлі-продажу будинку був визнаний дійсним, вказує, що з моменту передачі позивачці відповідного будинку у неї виникло право власності на нього. При цьому, окрім самого житлового будинку до складу домоволодіння входить також ряд допоміжних будівель та споруд, а лише господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних) З матеріалів справи (технічного паспорту, складеного БТІ) слідує, що вказані об`єкти збудовані в період з 1936 року по 1970 рік і не відображені в технічній документації як самочинні, тому на вказані об`єкти як приналежності до основної речі (житлового будинку) також набула право власності позивачка. На підставі викладеного та

Outcome: approved