Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

23 січня 2026 року [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді: земельної ділянки, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123782000:02:003:1617, що розташована за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса: [ADDRESS] ), та 13/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса: [ADDRESS] ). Спадкоємець - неповнолітній [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Сімон Є.Ю. із заявою про прийняття спадщини. Проте, у видачі свідоцтв про право на спадщину на зазначені вище земельну ділянку і частку житлового будинку йому було відмовлено та нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду з метою визнання права власності на спадкове майно. З цих підстав позивач, який діє в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON] просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на зазначене вище спадкове майно. Позивач та його неповнолітній син в судове засідання не з`явилися, але позивач надав суду заяву, якою повідомив, що свій позов підтримує, просить про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав заяву до суду про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти задоволення позову. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявністю для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на вказане суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників справи на підставі наданих сторонами документів та без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що в книзі реєстрації смерті [INFO] був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 191, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , видане 18.02.2025 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді: земельної ділянки, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123782000:02:003:1617, що розташована за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса: [ADDRESS] ); та 13/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (попередня адреса: [ADDRESS] ). У встановлений законом строк до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Сімон Є.Ю. звернувся неповнолітній [PERSON] , [INFO] із заявою про прийняття спадщини після смерті його діда - [PERSON] , померлого [INFO] , і нотаріусом було відкрито відповідну спадкову справу № 9/2025. При цьому, син спадкодавця - [PERSON] подав нотаріусу заяву, якою відмовився від свого права на спадщину за законом після смерті свого батька - [PERSON] , померлого [INFO] на користь онука померлого - [PERSON] , [INFO] . Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку йому було відмовлено та надано постанову від 12.11.2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів. У видачі свідоцтва про право на спадщину на 13/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами йому також було відмовлено та надано постанову від 24.12.2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із численними помилками в правовстановлюючих документах. При цьому, нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду з метою визнання права власності на спадкове майно. Той факт, що земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] належала померлому на законних підставах, підтверджується наведеними документами, а саме: договором від 03.10.1989 року, наказом № 292 від 10.10.1989 року, рішенням виконкому Молодіжненської сільської ради № 47 від 12.10.1989 року, схематичним планом земельної ділянки, відведеної [PERSON] , рішенням сесії Молодіжненської сільської ради № 150 від 01.06.1994 року, довідкою Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області № 628 від 25.11.2025 року, витягом з ДЗК про земельну ділянку від 24.12.2025 року. Той факт, що 13/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належали померлому на законних підставах, підтверджується документами, а саме: договором купівлі-продажу № І-2654 від 20.05.1992 року, реєстраційним написом від 30.06.1992 року, архівною довідкою № 210 від 18.11.2025 року, рішенням Овідіопольської районної ради № 307-ХХІІІ від 27.12.2001 року, рішенням Молодіжненської сільської ради № 73 від 26.11.1999 року. Згідно рішення Молодіжненської сільської ради № 73 від 26.11.1999 року, частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що належала покійному [PERSON] , присвоєна окрема адреса: [ADDRESS] . Згідно листа ФОП [PERSON] , в результаті натурного обстеження встановлено, що об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є самостійним об`єктом нерухомого майна. Відповідно до технічного паспорту від 30.12.2025 року, виготовленого ФОП « [PERSON] », житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належав померлому [PERSON] , в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м., сараю літ. «В», гаражу літ. «Г», навісів літ. «Д», «Е», споруд № 1, 2, І. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення його померлим. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вбачається із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку у порядку спадкування переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. № 7«Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. При цьому, Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved