Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Центрального районного суду міста Дніпра з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зняття арешту з рухомого майна та зняття його з розшуку. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 23.06.2025 вказану цивільну справу було передано на розгляд до Індустріального районного суду міста Дніпра за підсудністю. Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23.09.2025 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач є законним власником транспортного засобу марки «VOLVO», модель «244», 1980 року випуску, колір синій, VIN-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . У серпні 2024 року під час звернення до територіального сервісного центру МВС з метою перереєстрації вказаного автомобіля позивачу стало відомо про наявність обтяжень: на транспортний засіб накладено арешт та його оголошено в розшук у рамках виконавчого провадження № 27600522, де боржником є попередній власник автомобіля [PERSON] , а стягувачем [PERSON] . Позивач наголошує, що вона придбала вказаний автомобіль і зареєструвала право власності на нього ще у 2015 році, тобто задовго до відкриття виконавчого провадження та накладення арешту, а відтак не є боржником за вказаними зобов`язаннями. Оскільки накладений арешт безпідставно порушує її право власності та позбавляє можливості вільно розпоряджатися належним їй майном, позивач просить суд зняти арешт із транспортного засобу, виключити інформацію про його розшук з відповідних реєстрів та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. У попередніх судових засіданнях позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі. У дане судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду повідомлялася належним чином. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, встановленому процесуальним законом, правом на подання відзиву не скористалися. Від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (Управління інформаційно-аналітичної підтримки) до суду надійшли письмові пояснення, в яких третя особа просила розглядати справу за відсутності їхнього представника. Представник Першого Правобережного відділу ДВС у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та представників третіх осіб на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, доходить висновку про обґрунтованість позову з огляду на наступне. Судом достовірно встановлено, що спірний транспортний засіб «VOLVO 244», 1980 року випуску, колір синій, [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 19.07.2016 року. Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (ТСЦ № 1242) від 05.12.2025 року, фактичний перехід права власності на вказаний автомобіль від відповідача [PERSON] до позивача [PERSON] відбувся 17 лютого 2015 року на підставі довідки-рахунка серії ААЕ № 059529, а 19 липня 2016 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу у зв`язку з його переобладнанням для роботи на газовому пальному. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на вказаний автомобіль накладено арешт та оголошено його в розшук постановами державного виконавця в межах виконавчого провадження № 27600522. Боржником у вказаному виконавчому провадженні про стягнення аліментів є відповідач [PERSON] , а стягувачем відповідач [PERSON] . Аналіз наведених обставин свідчить про те, що на момент прийняття державним виконавцем рішень про накладення арешту та оголошення в розшук спірний автомобіль вже вибув із власності боржника [PERSON] і на законних підставах належав позивачу [PERSON] . Отже, обмеження були застосовані до майна, яке фактично та юридично не належало особі, за чиї борги здійснювалося виконавче провадження. Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями статті 41 Конституції України та статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, згідно з якими право приватної власності є непорушним, а власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні цих прав. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто нормами цивільного законодавства закріплено презумпцію правомірності набуття права власності. Оскільки матеріалами справи підтверджується, і жодною із сторін не спростовано, що позивач [PERSON] набула право власності на спірний транспортний засіб на законних підставах, її статус як повноправного власника є беззаперечним. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі того, який не позбавлений володіння майном, вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні своїх правомочностей. Позов про зняття арешту з майна (негаторний позов) є ефективним способом захисту порушених прав власника, який не є боржником у виконавчому провадженні, оскільки наявність такого обтяження (арешту та розшуку) безпосередньо перешкоджає особі вільно розпоряджатися належною їй річчю. При цьому суд звертає увагу на практику застосування міжнародних норм щодо захисту права власності. Так, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «мирного володіння майном», закріплена у статті 1 Першого протоколу, має автономне значення і охоплює не лише фізичне володіння річчю, але й можливість ефективно її використовувати та розпоряджатися нею. Будь-яке втручання державного органу у право мирного володіння майном повинно бути законним, переслідувати легітимну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту фундаментальних прав окремої особи. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу пропорційності. Зокрема, у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, рішення від 23 вересня 1982 року) ЄСПЛ вказав, що суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав особи. Застосовуючи цей принцип до обставин справи, суд зазначає, що накладення арешту на автомобіль, який вже давно належав на праві власності іншій особі (позивачу), а не боржнику, не може вважатися пропорційним втручанням, оскільки такий захід не сприяє виконанню судового рішення щодо боржника [PERSON] , натомість покладає надмірний та несправедливий тягар на добросовісного власника майна [PERSON] . У рішенні ЄСПЛ у справі «Іст/Вест Альянс Лімітед проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, від 23 січня 2014 року) зазначено, що втручання у право власності є виправданим лише тоді, коли воно здійснюється «згідно із законом». Вимога законності означає, що втручання повинно мати певні підстави у національному законодавстві і бути передбачуваним. Оскільки Закон України «Про виконавче провадження» передбачає звернення стягнення та накладення арешту виключно на майно, що належить боржнику, збереження арешту на майно особи, яка не є учасником виконавчого провадження, суперечить принципу законності та становить триваюче порушення прав позивача. Крім того, суд враховує положення цивільного процесуального законодавства щодо засад змагальності сторін та правил оцінки доказів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 76, 77 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи, що належність автомобіля позивачу підтверджена належними доказами, а наявність арешту та запису про розшук порушує її право на вільне розпорядження власністю, позовні вимоги про зняття арешту та виключення з розшуку є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, щодо яких позивачем заявлено вимогу про стягнення їх з відповідачів, суд виходить з наступного. За загальним правилом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, у разі якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на неї судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи специфіку цієї категорії справ, суд бере до уваги, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не вчиняли жодних неправомірних дій, спрямованих на позбавлення позивача права власності, не оспорювали її майнових прав на спірний транспортний засіб, а необхідність звернення до суду виникла виключно через об`єктивні дії державного виконавця у межах процедури примусового виконання рішення. Оскільки спір виник не з вини відповідачів і не внаслідок їхніх неправильних дій по відношенню до позивача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення на них обов`язку з відшкодування судового збору, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved