Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі по тексту рішення - ТОВ «ФК «Ейс») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 40863 грн. 49 коп., з яких заборгованість: за тілом кредиту складає 8648 грн. 20 коп.; по відсотках за користування кредитом - 32215 грн. 29 коп.. Позов обгрунтовується тим, що 19 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «МШФД»), як первісним кредитором, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, був укладений кредитний договір №634451182, в якому сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов щодо розміру кредиту, грошової одиниці, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Вказаний кредитний договір був укладений сторонами відповідно до ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» у формі електронного документа шляхом його підписання відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора ХВЕР-2486, надісланого на вказаний нею номер телефону при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МШФД». На виконання умов договору первісний кредитор ТОВ «МШФД» перерахував 19 березня 2024 року на банківську карту відповідача № [NUMBER] грошові кошти в сумі 8900,00 грн.. Враховуючи, неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а також заміну у порядку укладення: 1) 28 листопада 2018 року договору факторингу №28/1118-01 (з урахуванням додаткових угод про продовження строку дії договору) сторони кредитора з ТОВ «МШФД» на ТОВ «Таліон Плюс»; 2) 19 грудня 2024 року договору факторингу №19/1224-01 сторони кредитора з ТОВ «Таліон Плюс» на ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»; та 3) 08 липня 2025 року договору факторингу №08/07/25-Е сторони кредитора з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»» на ТОВ «Юніт Капітал» позивач прохав стягнути із [PERSON] на його користь зазначену вище суму заборгованості. З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.. З урахуванням пропуску представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. строку для подання відзиву на позовну заяву за відсутності поважних причин пропуску цього строку, розгляд цивільної справи відповідно до положень ст.178 ЦПК України здійснений за наявними матеріалами. ІІ. Заяви та клопотання. Представник позивача згідно викладеного в прохальній частині позовної заяви клопотання прохав суд провести розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення (а.с.8 зворот). Згідно письмового клопотання, доданого до позовної заяви, представник позивача прохав суд витребувати від АТ «ОщадБанк» інформацію про: наявність у відповідача [PERSON] емітованої на її ім`я платіжної картки № [NUMBER] чи будь-якої іншої платіжної картки; переказ та зарахування на вказаний картковий рахунок грошових коштів в сумі 8900,00 грн.; повного номеру рахунка, фінансовий номер телефону відповідача, номери телефонів, що знаходяться в анкетних даних відповідача, як клієнта банку, первинні документи бухгалтерського обліку на підтвердження перерахування коштів, у разі неналежності відповідачу картки №5167-80ХХ-ХХХХ-5444 - інформацію про особу, якій належить картковий рахунок (а.с.10-11). Представник відповідача - адвокат Глушко З.В. у прохальній частині поданого до суду 26 грудня 2025 року відзиву на позову заяву, прохала суд стягнути з ТОВ «ФК «Ейс» на користь відповідача [PERSON] судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5800,00 грн. та провести розгляд справи за відсутності її, як адвоката, та відповідача [PERSON] (а.с.101-103). У поданій до суду заяві від 26 грудня 2025 року представник відповідача - адвокат Глушко З.В. вважала визначений позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 7000,00 грн. завищеним та прохала суд зменшити цей розмір в три рази від заявленої позивачем до стягнення суми (а.с.107). Інших заяв та клопотань від відповідача по справі [PERSON] та її представника в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про відкладення судового розгляду, витребування доказів на дату проведення судового засідання не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.85-86). Ухвалою суду від 29 грудня 2025 року клопотання представника позивача про витребування письмових доказів задоволено частково та витребувано від АТ «Державний ощадний банк України» виписку про рух коштів по рахунку № [NUMBER] , який був відкритий для обслуговування банківської картки відповідача [PERSON] за період з 19 березня по 24 березня 2024 року включно. В задоволенні клопотання в іншій частині - відмовлено (а.с.110-111). Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву та постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами (а.с.156-157). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 19 березня 2024 року між ТОВ «МШФД», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений договір кредитної лінії №634451182 (далі - Договір, кредитний договір, договір №634451182), який відповідно до положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений в електронній формі шляхом його підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора ХВЕР, надісланого кредитодавцем (СМС-повідомленням) на зазначений позичальником фінансовий номер: 0974241371, що відповідає змісту пунктів 1.1.17, 1.1.19, 4.10 Договору та підтверджується довідкою про дії позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МШФД» (а.с.16-26, 28). 19 березня 2024 року відповідач ознайомилась з умовами кредитування, викладеними в паспорті споживчого кредиту продукту «Смарт» до договору №634451182 від 19 березня 2024 року, що підтверджується її підписом за допомогою одноразового ідентифікатора 2486 (а.с.14-15). Згідно з умовами укладеного Договору (пункти 2.1, 7.3) ТОВ «МШФД» зобов`язується надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 8900,00 грн. на умовах строковості, поворотності та платності строком до 18 квітня 2029 року, а відповідач зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених в цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Передбаченим п.5.1 Договору способом надання грошових коштів є зарахування їх на рахунок позичальника, використовуючи реквізитами платіжної картки 5167-80ХХ-ХХХХ-5444. За змістом пунктів 7.1, 7.4.1 Договору: 1) рекомендованою (не обовязковою) датою погашення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування - 18 квітня 2024 року, а саме: протягом 30 днів від дати отримання першого траншу позичальником; 2) протягом дисконтного періоду позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцю проценти не пізніше останнього дня дисконтного періоду кредитування, а після його закінчення - сплачувати проценти щоденно. Судом також встановлено, що: 1) нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 912,500% річних, що становить 2,500% в день від суми кредиту за кожний день користування ним (пункт 8.3 Договору); 2) за період від дати видачі першого траншу до 18 квітня 2024 року розрахунок витрат за кредитом здійснюється за процентною ставкою 0,860% від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 313,900% річних (підпункт 8.5.1 Договору); 3) у разі якщо позичальник вчинить описані в пункті 3.2 Договору дії щодо продовження Дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 18 квітня 2024 року розрахунок витрат за кредитом здійснюється за ставкою 1,910% в день від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 698,250% річних (індивідуальна процентна ставка) (підпункт 8.5.2 Договору); 4) проценти нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня надання траншу за договором та до дня закінчення строку дії цього Договору (пункт 8.8 Договору). 19 березня 2024 року ТОВ «МШФД» на виконання умов кредитного договору було здійснено переказ грошових коштів в загальній сумі 8900 грн. 00 коп. на платіжну картку відповідача [PERSON] за №5167-80ХХ-ХХХХ-5444, що відповідає сумі кредиту та номеру платіжного засобу відповідача, зазначеним в пунктах 2.1, 5.1 Договору та в заявці на отримання грошових коштів в кредит від 19 березня 2024 року (а.с.27, 29). Отримання відповідачем [PERSON] 21 березня 2024 року кредиту шляхом зарахування кредитних коштів в сумі 8900,00 грн. підтверджується також випискою по рахунку, що була надана АТ «Державний ощадний банк України», електронним інструментом для обслуговування якого є картка за № [NUMBER] (а.с.144-155). 28 листопада 2018 року між ТОВ «МШФД» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) було укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким, з урахуванням додаткових угод про продовження строку його дії до 31 грудня 2024 року, ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №634451182 від 19 березня 2024 року в сумі 21837,01 грн. в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, що безпосередньо підтверджується відповідним витягом з Реєстру прав вимоги №289 від 18 червня 2024 року (а.с.35-38, 43, 44-47, 50, 51, 52, 53-54). 19 грудня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» (клієнт) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (фактор) було укладено договір факторингу №19/1224-01, за яким ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 634451182 від 19 березня 2024 року в сумі 40863,49 грн. в день підписання сторонами Реєстру прав вимог, що безпосередньо підтверджується відповідним витягом з Реєстру прав вимоги №2 від 19 грудня 2024 року (а.с.56-59, 61-62). 08 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) та ТОВ «ФК «Ейс» (фактор) було укладено договір факторингу №08/07/25-Е, за яким ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №634451182 від 19 березня 2024 року в сумі 40863,49 грн., що безпосередньо підтверджується відповідним Актом прийому-передачі Реєстру боржників, з моменту підписання якого до фактора переходять права вимоги заборгованості до боржників, та витягом з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу (а.с.65-68, 70, 73-74). Згідно з розрахунком заборгованості відповідача за кредитним договором в період з 19 березня 2024 року по 17 червня 2024 року сума заборгованості становить 21620,80 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 8642,20 грн., по відсотках -13188,81 грн.. Розмір сплачених відповідачем грошових коштів 18 квітня 2024 року становить 2548,00 грн. (а.с.30). Згідно з розрахунком заборгованості відповідача за кредитним договором в період з 18 червня 2024 року по 14 вересня 2024 року сума заборгованості становить 40863,49 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 8648,20 грн., по відсотках - 32215,29 грн. (а.с.30-31). Під час судового розгляду справи відповідачем [PERSON] , з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення нею 19 березня 2024 року кредитного договору та отримання від ТОВ «МШФД» кредитних коштів у зазначеному вище розмірі. Доказів здійснення погашення заборгованості за наданим кредитом в повному обсязі відповідачем [PERSON] під час судового розгляду також надано не було. Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні. V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків та оформлена в електронній формі. За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договір кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року був підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора ХВЕР, що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт кредитодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання нею одноразового ідентифікатора у виді смс-повідомлення, укладення кредитного договору було б технічно неможливим. Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «ФК «Ейс» щодо здійснення саме відповідачем [PERSON] електронного підпису кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора суду надано не було. Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Цивільне судочинство України ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності сторін та диспозитивності (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч.3 ст.2, ст.ст.12, 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.77, 80 ЦПК України. Відповідно до п.п.2, 4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Отже, у цивільному судочинстві обовязок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позиції сторін, а також тих обставин, які визначаються нормою права, що регулює спірні правовідносини. Результат змагальності сторін має за мету усунення невизначеності щодо фактів, прав та обовязків учасників у спірних правовідносинах. Крім того, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14). За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Обовязковість договору як одного з фундаментів, на якому базується цивільне право, закріплена у ст.629 ЦК України. З укладенням договору та виникненням зобовязання його сторони набувають обовязки (а не лише субєктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обовязок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. З огляду на викладене судом враховується, що доказів оскарження в судовому порядку кредитного договору з підстав неотримання кредитних коштів, а також доказів на підтвердження не отримання кредиту в сумі 8900,00 грн., відповідачем суду надано не було. Судом також враховується, що у даній справі дії позивача, як фінансової установи, щодо виконання договору не оскаржені, клопотання про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось. Натомість під час дослідження доказів, наданих позивачем, судом встановлено, що при оформленні договору кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року відповідач [PERSON] , як позичальник, зазначила свої персональні дані, зокрема, і номер особистого електронного платіжного засобу: 5167-80ХХХХХХ-5444. Перерахування відповідачу [PERSON] кредитних коштів в загальному розмірі 8900,00 грн. на підставі договору кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року підтверджується наявними в справі копією платіжного доручення від 19 березня 2024 року та випискою по картковому рахунку відповідача [PERSON] , наданою АТ «Державний ощадний банк України». Судом встановлено, що дати перерахування коштів та номер картки (електронного платіжного засобу) збігаються із датами укладення кредитного договору 19 березня 2024 року та номером особистого електронного платіжного засобу, який був зазначений відповідачем під час укладання договору, що безпосередньо вказує на те, що первісний кредитодавець ТОВ «МШФД» за умовами укладеного між сторонами кредитного договору надав позичальнику [PERSON] кредит у загальному розмірі 8900,00 грн, а остання отримала вказані грошові кошти. Доказів протилежного, зокрема того, що зазначена сума кредиту на картковий рахунок відповідача не надходила чи грошові кошти за кредитним договором були перераховані на картку (електронний платіжний засіб), яка їй не належить, відповідачем [PERSON] суду надано не було і в матеріалах цивільної справи такі докази те ж відсутні. Отже, наданими позивачем та дослідженими судом доказами підтверджено факт укладення відповідачем [PERSON] договору кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року, а також виконання ТОВ «МШФД», як первісним кредитодавцем, своїх зобовязань перед позичальником шляхом переказу грошових коштів відповідачу на загальну суму 8900,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення кредитного договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. За змістом ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Зі змісту позову вбачається, що ТОВ «ФК «Ейс» пред`явлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 40863,49 грн., що охоплює період з 19 березня 2024 року по 14 вересня 2024 року в межах строку кредитування. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині складової боргу за нарахованими процентами за користування кредитом, суд приходить до наступного висновку. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року (далі по тексту - Закон №3498-IX), ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною пятою такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Згідно з пунктом 17 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%. Договір про відкриття кредитної лінії №634451182 був укладений відповідачем 19 березня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом №3498-ІХ, а тому зазначені вище положення ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру процентної ставки підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. Враховуючи викладене, денна процента ставка за користування кредитом за період з 19 березня по 22 квітня 2024 року повинна становити 2,5%, за період з 23 квітня по 20 серпня 2024 року - 1,5% та з 21 серпня 2024 року по 14 вересня 2025 року - 1,00%. Судом встановлено, що в період з 19 березня по 18 квітня 2024 року позивачем при нарахуванні процентів за користування кредитом застосовувалась процентна ставка 0,86%, з 19 квітня по 18 травня 2024 року - процентна ставка 1,910%, а з 19 травня 2024 року - процентна ставка 2,50%. Отже, з урахуванням наведених вище законодавчих обмежень розміру процентної ставки, розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача по справі [PERSON] становить 20303,80 грн. та підтверджується наступним розрахунком, проведеним судом: 1) за період з 19 березня по 18 квітня 2024 року - 2296,20 грн. (76,54 грн. х 30 дні, де 76,54 грн. це 0,86% (п.п.8.5.1 Договору) від 8900,00 грн.); 2) за період з 19 квітня по 22 квітня 2024 року - 660,72 грн. (165,18 грн. х 4 дні, де 165,18 грн. це 1,910% (п.п.8.5.2 Договору) від 8648,20 грн. (8900,00 - 251,80 грн. внесених відповідачем коштів); 3) з 23 квітня по 20 серпня 2024 року - 15436,68 грн.(129,72 грн. х 119 днів, де 129,72 грн. це 1,5% від 8648,20 грн.) 4) 21 серпня по 14 вересня 2024 року - 2162,00 грн. (86,48 грн. х 25 днів, де 86,48 грн. це 1,00% від 8648,20 грн.); 5) з урахуванням сплачених відповідачем процентів на суму 251,80 грн. загальний розмір заборгованості за процентами становить: 20303,80 грн. (20555,60 грн. - 251,80 грн.). Отже, загальна сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ейс» становить 28952,00 грн. (8648,20 грн. (тіло кредиту) + 20303,80 грн. (проценти за користування кредитом). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обовязки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Судом встановлено, що матеріали цивільної справи не містять, а відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності договору кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року, укладених між нею та первісним кредитором ТОВ «МШФД», а також договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та додаткових угод до нього, договору факторингу №19/1224-01 від 19 грудня 2024 року та договору факторингу №08/07/25-Е від 08 липня 2025 року. Зазначені договори з огляду на відсутність доказів протилежного не визнавались судом недійсними. Укладеними до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року додатковими угодами підтверджується правомірність набуття ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржника [PERSON] з огляду на продовження цими угодами строку дії зазначеного договору факторингу, а саме: додатковою угодою №19 від 28 листопада 2019 року - до 31 грудня 2020 року, додатковою угодою №26 від 31 грудня 2020 року - 31 грудня 2021 року, додатковою угодою №27 від 31 грудня 2021 року - до 31 грудня 2022 року, додатковою угодою №31 від 31 грудня 2022 року - до 31 грудня 2023 року та додатковою угодою №32 від 31 грудня 2023 року - до 31 грудня 2024 року, а також визначення в самому договорі факторингу умови, за якою право вимоги до боржників переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог (пункт 4.1), що узгоджується з датою підписання сторонами договору факторингу Реєстру прав вимоги №289 від 18 червня 2024 року в межах строку дії цього договору з урахуванням додаткової угоди №32 від 31 грудня 2023 року. Отже, набуття позивачем ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги заборгованості за договором кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року у передбаченому законом порядку та у визначеному згідно умов цього договору розмірі під час судового розгляду відповідачем спростована не була. На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем по справі своїх зобовязань за договором кредитної лінії №634451182 від 19 березня 2024 року щодо повернення суми кредиту та інших, передбачених ним платежів (зокрема, процентів за користування кредитом), право грошової вимоги за яким у встановленому законом порядку було набуте позивачем на підставі договору факторингу №08/07/25-Е від 08 липня 2025 року, та з урахуванням наведеного вище розрахунку заборгованості відповідача приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Ейс»» заборгованості за вказаним вище кредитним договором в загальному розмірі 28952 грн. 00 коп.. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ «ФК «Ейс»» звернувся до суду з позовом майнового характеру в електронній формі, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. з урахуванням пониження ставки судового збору на коефіцієнт 0,8. З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача по справі [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача по справі ТОВ «ФК «Ейс»» кошти по сплаті судового збору в розмірі 1716 грн. 28 коп. (2422 грн. 40 коп. (100%) - 706 грн. 12 коп. (29,149468%), при цьому 29,149468% = 11911 грн. 49 коп. (загальна сума заборгованості за кредитом, у стягненні якої судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У поданій до суду позовній заяві представником ТОВ «ФК «Ейс»» зазначено про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на оплату правової допомоги в розмірі 7000,00 грн.. На підтвердження зазначеного розміру понесених ТОВ «ФК «Ейс»» витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача були надані копії: 1) договору №11/08/25-01 про надання правничої допомоги від 11 серпня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Ейс»», як клієнтом, та адвокатським бюро «Соломко та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Соломка О.В., яким передбачено сплату клієнтом гонорару адвоката, який складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (а.с.75-76); 2) протоколу погодження вартості послуг до Договору №11/08/25-01 від 11 серпня 2025 року, з якого вбачається вартість складання позовної заяви - 2500,00 грн. за 1 год., усна консультація - 500,00 грн. та вивчення матеріалів - 500,00 грн.(а.с.76 зворот); 3) додаткової угоди №25770852630 до договору про надання правничої допомоги №11/08/25-01 від 11 серпня 2025 року, за змістом якої адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу у справах про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в тому і числі, і за договором №634451182 від 19 березня 2024 року стосовно боржника [PERSON] (а.с.77); 4) акту прийому-передачі наданих послуг, що є невід`ємною частиною Договору №11/08/25-01 від 19 березня 2024 року, який відображає час, витрачений адвокатом на виконання робіт та їх вартість (7000,00 грн.): складання позовної заяви (2 год.) вартістю 5000,00 грн.; вивчення матеріалів справи (2 год.) вартістю 1000,00 грн.; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором (1 год.) - 500,00 грн. та підготовка клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором (1 год.) - 500,00 грн. (а.с.78); 5) свідоцтва про право на зайняття Соломко О.В. адвокатською діяльністю (а.с.79); 6) довіреності від 11 серпня 2025 року на представництво інтересів ТОВ «ФК «Ейс» адвокатом Соломко О.В. (а.с.79 зворот) Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Глушко З.В. подано заяву про недоведеність позивачем належними письмовими доказами понесених витрат на правову допомогу, внаслідок чого їх розмір є завищеним, з огляду на належність справи до категорії незначної складності, невеликої ціни позову, розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Одночасно також зазначено про те, що у разі задоволення судом позовних вимог (у повному обсязі або частково) витрати позивача на правову допомогу підлягають зменшенню у три рази від заявленої до стягнення суми (а.с.107). Також представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. заявлено про стягнення з ТОВ «ФК «Ейс» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 5800,00 грн., на підтвердження яких до суду подано копії: 1) договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року, укладеного між [PERSON] , як клієнтом, та адвокатом Глушко З.В. з визначенням розміру гонорару в сумі 5800,00 грн. (а.с.104); 2) розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу справі №403/547/25 за позовом ТОВ «ФК «Ейс» до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме: консультації, ознайомлення з матеріалами справи та правовий аналіз додатків до позовної заяви, перевірка/правовий аналіз виписок та розрахунків заборгованості, роз`яснення клієнту норм законодавства у спорі, узгодження правової позиції, складання та подача до суду заяв/клопотань - 5800,00 грн.(а.с.105); 3) акту №403/547/25 виконаних робіт відповідно до договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року (а.с.105 зворот); 4) квитанції №251226-1 від 26 грудня 2025 року про прийняття адвокатом Глушко З.В. від [PERSON] гонорару у сумі 5800,00 грн. (а.с.106). В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно клопотання, викладеного в прохальній частині прохав провести розгляд справи за відсутності позивача (а.с.8 зворот). В судове засідання по розгляду справи відповідач [PERSON] та її представник не з`явились, розгляд справи прохали проводити за їх відсутності (а.с.103 зворот). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, повязаних із наданням правничої допомоги у даній справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання цих вимог суд відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом правового висновку, викладеного в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У постанові від 28 вересня 2022 року у справі №534/14/20 Верховний Суд зазначив про те, що аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що адвокат - це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 24-26), від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обгрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed