Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

У листопаді 2025 року до суду звернулося ТОВ «Фінпром Маркет» із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 13 лютого 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 73173776, шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним за допомогою використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер її мобільного телефону. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 18 000,00 грн. строком на 30 днів, тобто до 14.03.2025 року, зі сплатою процентів в розмірі 0,225% на день (фіксована процентна ставка). У період з 18.07.2024 року по 16.08.2024 року діяла знижена процентна ставка 0,725%, за понадстрокове користування позикою діяла процентна ставка 4% в день та комісією за надання кредиту у розмірі 15% від суми позики, що складає 2700,00 грн. Орієнтовна загальна вартість позики становила 21 915,00 грн. У подальшому, додатковими угодами № 14451656 від 13.03.2025 року, № 14628140 від 04.04.2025 року, № 14843085 від 02.05.2025 року та № 15049791 від 30.05.2025 року, укладеними між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] до договору позики № 73173776 від 13.02.2025 року, продовжувалися строки кредитування, було змінено денну проценту ставку з 0,225% на 1%. Остаточний строк повернення позики за останньою додатковою угодою становив до 29.06.2025 року. 16 жовтня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу № 16/10/25, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за вказаними вище договором позики. Відповідно реєстру прав вимог від 16.10.2025 року до договору факторингу № 16/10/25 позивач набув право вимоги до відповідача у загальному розмірі 34 600,50 грн. , з яких: 18 000,00 грн. заборгованість за кредитом, 5400,00 грн. заборгованість за процентами, 8640,00 грн. заборгованість за процентами, нарахованими за понадстрокове користування позикою та 2560,50 грн. заборгованість за комісією. Позивач просив стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 34 600,50 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та 4500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Одночасно із позовною заявою позивач подав клопотання про витребування доказів у АТ «Універсал Банк». Ухвалою судді від 16 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, залучено сторін, третю особу, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в межах робочого часу суду. Витребувано від АТ «Універсал Банк» письмові докази по справі. Відповідач не скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення, учасники справи не подавали будь-які заяви, клопотання про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи з викликом учасників справи у судове засідання. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступне. 13 лютого 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 7317376, шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним за допомогою використання позичальником одноразового ідентифікатора 76323, який був надісланий на номер її мобільного телефону. За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 18 000,00 грн. строком на 30 днів, тобто до 14.03.2025 року, зі сплатою процентів в розмірі 0,225% на день (фіксована процентна ставка). У період з 13.02.2025 року по 14.03.2025 року діяла знижена процентна ставка 0,725% в день, за понадстрокове користування позикою діяла процентна ставка 4% в день. Орієнтовна загальна вартість позики становила 21 915,00 грн. У подальшому, додатковими угодами № 14451656 від 13.03.2025 року, № 14628140 від 04.04.2025 року, № 14843085 від 02.05.2025 року та № 15049791 від 30.05.2025 року, укладеними між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] до договору позики № 73173776 від 13.02.2025 року, продовжувалися строки кредитування, було змінено денну проценту ставку з 0,225% на 1%. Остаточний строк повернення позики за останньою додатковою угодою становив до 29.06.2025 року. Додаткові угоди були підписані позичальником одноразовими ідентифікаторами які були надіслані на номер її мобільного телефону. До укладання договору про надання позики та додаткових угод до нього, відповідач ознайомилася з таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що є додатками № 1 до договору позики та додаткових угод до нього, про що свідчить її електронний підпис одноразовими ідентифікаторами. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало відповідачу позику в розмірі 18 000,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів 13.02.2025 року на платіжну картку відповідача № [NUMBER] …7790, що постає із листів ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 16.10.2025 року та платіжної інструкції від 13.02.2025 року. Доказів зворотного матеріали справи не містять та такі не були надані відповідачем. Крім того, факт зарахування грошових коштів на картку відповідача підтверджується листом АТ «Універсал Банк» та випискою по рахунку, відповідно яких на ім`я [PERSON] банком емітовано картку № [NUMBER] , на яку 13.02.2025 року були зараховані грошові кошти у розмірі 18 000,00 грн. 16 жовтня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» був укладений договір факторингу № 16/10/25, відповідно до умов якого, ТОВ «Фінпром Маркет» набув права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей в розмірі портфеля заборгованості. Відповідно Акту прийому-передачі Реєстру заборгованостей від 16.10.2025 року за договором факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025 року, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр заборгованостей, після чого до фактора переходять права вимоги заборгованості до боржників і фактор стає кредитором стосовно заборгованостей. Згідно з реєстром прав вимог боржників від 16.10.2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» за договором факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025 року набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики в розмірі 34 600,50 грн., з яких: 18 000,00 грн. заборгованість за кредитом, 5400,00 грн. заборгованість за процентами, 8640,00 грн. заборгованість за процентами, нарахованими за понадстрокове користування позикою та 2560,50 грн. заборгованість за комісією. Позивач ТОВ «Фінпром Маркет» вважає, що відповідно до укладеного договору факторингу до нього перейшло право грошової вимоги до відповідача. Позивач заявив про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики у загальному розмірі 34 600,50 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідщно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі договору позики та додаткових угод до нього, такі підписані відповідачем електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, що були направлений їй у смс-повідомленні на її мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем договору позики із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір та додаткові угоди саме такого змісту, відповідач погодилася з їх умовами, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без їх обґрунтування доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» своє зобов`язання за договором позики виконало в повному обсязі, а саме, надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Зазначений договір є чинними та підлягає виконанню сторонами. Факт отримання грошових коштів від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідач не спростувала. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Позивачем доведено перехід права вимоги за договором позики № 73173776 від 13.02.2025 року. Таким чином, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вказаними договорами перед новим кредитором ТОВ «Фінпром Маркет» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором. Доказів погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять і учасниками справи суду не надано. Враховуючи, що відповідачем не виконано грошове зобов`язання в строк, передбачений умовами договору позики, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики в частині стягнення боргу за позикою (тіла кредиту) в розмірі 18 000,00 грн. - є обґрунтованими. Проте, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За умовами договору позики від 13.02.2025 року позику у 18 000,00 грн. було надано строком на 30 днів з 13.02.2025 по 14.03.2025 року, процента ставка базова 0,225% (фіксована) на день, узгоджена сторонами договору сума процентів становила 1215,00 грн. Далі, додатковими угодами № 14451656 від 13.03.2025 року, № 14628140 від 04.04.2025 року, № 14843085 від 02.05.2025 року та № 15049791 від 30.05.2025 року, до договору позики від 13.02.2025 року, продовжувалися строки кредитування, було змінено денну проценту ставку з 0,225% на 1%. Остаточний строк повернення позики за останньою додатковою угодою становив до 29.06.2025 року. Позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами як за період строку кредитування з 13.02.2025 року по 29.06.2025 року у розмірі 5400,00 грн., так і після закінчення цього строку з 30.06.2025 року по 11.07.2025 року включно у розмірі 8640,00 грн. Розділ 7 Договору позики містить певні умови продовження строку користування позикою. Так, відповідно до п. 7.4 - 7.5 позичальник має право подовжити строк користування позикою необмежену кількість разів. При кожному подовженні строку користування позикою, змінюється кінцева дата строку позики та кінцева дата строку (терміну) дії договору позики на відповідну кількість календарних днів. Після кожного оформлення пролонгації, на електронну адресу позичальника, яку позичальник зазначив як контактну при реєстрації на сайті, товариство відправляє повідомлення з інформацією про оформлену позичальником пролонгацію. Таке повідомлення містить інформацію, зокрема, щодо нового строку позики, кінцевої дати строку позики, розміру Заборгованості до повернення позичальником. Крім цього, інформація щодо нової кінцевої дати строку позики та розміру заборгованості доступна позичальнику в особистому кабінеті. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№ 202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Отже, враховуючи вищенаведене позивач вправі був нараховувати договірні проценти лише у період дії строку позики, тобто з 13.02.2025 року по 29.06.2025 року. Починаючи з 30.06.2025 року позивач не вправі був нараховувати договірні проценти, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст. 625 ЦК України. Із Таблиці обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що є Додатком № 1 до Додаткової угоди від 30.05.2025 року до договору позики, постає, що розмір процентів з 13.02.2025 року по 29.06.2025 року мав становити 20 475,00 грн. Із розрахунку заборгованості суд вбачає, що відповідачем у період дії договору позики було сплачено проценти у розмірі 15 075,00 грн. Залишок заборгованості за процентами, нарахованими у період дії договору позики становить 5400,00 грн., який слід стягнути з відповідача, відмовивши у стягненні процентів у розмірі 8640,00 грн., які нараховані за понадстрокове користування позикою. Щодо стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 2560,50 грн., суд зазначає наступне. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку (фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. У пункті 2.2.4. договору зазначено розмір комісії, пов`язаної із наданням позики у розмірі 15% (фіксована) від суми позики, що у грошовому виразі складає 2700,00 грн. Умови укладеного між сторонами договору позики щодо розміру та порядку сплати комісії не суперечать ЗУ «Про споживче кредитування». Спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії за надання кредиту, так і в подальшому нараховувати її споживачам. Відповідач з цим погодилася, жодних заперечень не виказувала та уклала договір позики, на визначених умовах, в тому числі і зі сплатою комісії. Залишок несплаченої комісії складає 2560,50 грн., а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № 73173776 від 13.02.2025 року у розмірі 25 960,50 грн., з яких: 18 000,00 грн. заборгованість за кредитом, 5400,00 грн. заборгованість за процентами та 2560,50 грн. заборгованість за комісією за надання позики. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Позов судом задоволено у розмірі 25 960,50 грн., що становить 75,02% від заявленого розміру 34 600,50 грн. Враховуючи факт часткового задоволення судом позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1817,28 грн. (75,02% від 2422,40 грн.). При цьому позивачу необхідно відмовити у поверненні сплаченого судового збору у розмірі 605,12 грн. (2422,40 1817,28). Позивачем заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4500,00 грн. позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги № 25-08/25/ФП від 25.08.2025 року, укладеного між адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною та ТОВ «Фінпром Маркет», копію Витягу з акту приймання-передачі справ на надання правничої допомоги № 5ФП від 21.10.2025 року за договором про надання правничої допомоги № 25-08/25/ФП від 25.08.2025 року у розмірі 4500,00 грн. по боржнику [PERSON] , копію акту приймання-передачі справ на надання правничої допомоги, копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 27.10.2025 року у розмірі 130 500,00 грн., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію ордера на надання правничої допомоги. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача не надходило. При вирішенні питання стягнення витрат на правову допомогу, суд бере до уваги зазначений в заяві обсяг виконаних адвокатом робіт. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, дослідивши надані стороною відповідача документи, суд дійшов висновку, що витрати за надання правничої допомоги підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи часткове задоволення судом позову на 75,02%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3375,90 грн. витрат на професійну правничу допомогу (75,02% від 4500,00 грн.).

Outcome: partial