Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (далі ТОВ «ФК «Пінг-Понг») через представника звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначило, що 01.04.2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») було укладено Договір про споживчий кредит № 101592959. ТОВ «Мілоан» на електронну адресу [PERSON] (електронним повідомленням) був направлений одноразовий ідентифікатор, при проведенні якого [PERSON] підтвердила прийняття умов Договору про споживчий кредит, який також знаходиться у власному кабінеті [PERSON] на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан». Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 5000 грн. 00 коп. 08.07.2021 року [PERSON] згідно умов Договору про відступлення прав вимоги № 04Т ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за вищевказаним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТОВ «Діджи Фінанс»), а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] 24.01.2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» було укладено Договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого та згідно Додатку №1 до Договору факторингу, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором про споживчий кредит № 101592959 від 01.04.2021 року. Сума заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ФК «Пінг-Понг» становить 20750 грн. 00 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 5000 грн. 00 коп., заборгованості за відсотками в сумі 15750 грн. 00 коп., яку просило стягнути з [PERSON] разом із витратами зі сплати судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. та витратами на професійну (правничу) допомогу в сумі 6000 грн. 00 коп. Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.02.2025 року позовну заяву ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Пінг-Понг» заборгованість за кредитним договором № 101592959 від 01.04.2021 року в сумі 20750 грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. 00 коп. У березні 2025 року [PERSON] засобами поштового зв`язку звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.02.2025 року, в якій просила скасувати заочне рішення від 06.02.2025 року та призначити справу до розгляду. 11.04.2025 року від представника ТОВ «ФК «Пінг-Понг» надійшли заперечення на заяву [PERSON] , відповідно до яких позивачем доведено факт укладання відповідачем кредитного договору в електронній формі, тому позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Ухвалою суду від 12.05.2025 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 06.02.2025 року задоволено, скасовано вказане судове рішення, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09.06.2025 року відповідач, у відповідності до ст. 178 ЦПК України, надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що позивач звернувся до суду з позовом 16.12.2024 року, при цьому кредитний договір укладено 01.04.2021 року. Строк кредитування 15 календарних днів. Тобто право вимоги виникло 17.04.2021 року. Таким чином, у випадку невиконання умов договору, позивач знав, що 17.04.2021 року право кредитора порушено. Договір про відступлення прав вимоги укладено позивачем 08.07.2021 року. Позивач в повному обсязі не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог за наявності спливу позовної давності, не довів поважності причин пропущення позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, позивач зазначає, що отримано кредит в розмірі 5000 грн. 00 коп., при цьому просить стягнути 15750 грн. 00 коп. нарахованих відсотків за відповідним договором. Вважає, що розмір відсотків є непропорційно великою сумою компенсації, становить більше 50 %, чим порушено п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому в задоволенні позову в частині стягнення нарахованих відсотків слід також відмовити. Крім того, вважає, що розмір витрат на оплату послуг представника, заявлений у позовній заяві, не є співмірним із складністю справи та виконаних представником робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт. Також вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці анкету-заяву, паспорт, договір та Правила вона розуміла, ознайомилась і погодилась з ними. Зазначені документи належними доказами бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (фінансової установи), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 16.06.2025 року до суду від представника позивача, у відповідності до ст. 179 ЦПК України, надано відповідь на відзив, відповідно до якої вважає відзив безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Вказав, що у відповідності до умов кредитного договору, його підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону вказаний при укладанні договору про споживчий кредит № 101592959 від 01.04.2021 року. Щодо нарахування процентів звернув увагу на умови кредитного договору, згідно якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Вважає, що надані суду докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту укладання договору про споживчий кредит між відповідачем та первісним кредитором, підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідача вказаний при укладенні договору та для обґрунтування розміру заборгованості відповідача. За весь період перебування права грошової вимоги у позивача, останній не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача, всі нарахування відсотків здійснювались виключно первісним позикодавцем у відповідності до договору та додатків до нього. Щодо позовної давності зазначив, що з 24.02.2022 року відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. ЦК України передбачає виключення із загального правила (спеціальний порядок, правила), яке і має застосовуватися, якщо перебіг позовної давності відбувається під час воєнного стану. Таким виключенням є зупинення перебігу позовної давності. Щодо правничої допомоги позивача, зазначив, що Велика Палата Верховного Суду, висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України. Просив задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Пінг-Понг» про стягнення заборгованості у повному обсязі. Ухвалою суду від 03.02.2026 року зазначено в якості належного позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (далі ТОВ «ФК «Солвентіс») замість ТОВ «ФК «Пінг-Понг» в зв`язку зі зміною найменування товариства (а.с. 135). Представник позивача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. У відзиві на позовну заяву просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 01.04.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 101592959 у формі електронного документу з використанням одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов якого, сума кредиту становила 5000 грн. 00 коп., строком кредитування 15 календарних днів (а.с. 28-31). Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1047, 1055 ЦК України договір позики (кредиту) укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 2 п. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Судом встановлено, що кредитний договір з додатками укладений за допомогою інформаційно-комунікаційної системи (ІКС) кредитодавця, підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, та має силу договору, який укладений в письмовій формі. Перед укладення кредитного договору кредитодавець надав позичальнику всю переддоговірну інформацію, шляхом розміщення її на офіційному веб-сайті кредитодавця, крім того відповідач письмово підтвердила ознайомлення з умовами кредитування своїм підписом паспорту споживчого кредиту. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує факт виникнення правовідносин з первісним кредитором за кредитним договором № 101592959 від 01.04.2021 року. 08.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги № 04Т, у відповідності до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору в особі ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до боржника, та новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора (а.с. 20-24). 24.01.2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» було укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого та згідно додатку № 1, ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 101592959 від 01.04.2021 року (а.с. 34-35). Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № 101592959 від 01.04.2021 року [PERSON] має заборгованість у сумі 20750 грн. 00 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 5000 грн. 00 коп., заборгованості за відсотками в сумі 15750 грн. 00 коп. (а.с. 15). 01.07.2025 року державним реєстратором зареєстровано зміну найменування юридичної особи ТОВ «ФК «Пінг-Понг» (код ЄДРПОУ: 43657029) на ТОВ «ФК «Солвентіс». Відступлення права вимоги відповідає умовам кредитного договору (п. 3.2.6), а також положенням ст. ст. 1077, 1080, 1082 ЦК України. В силу вимог ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло статусу нового кредитора. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, вимоги щодо стягнення тіла кредиту в сумі 5000 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо нарахування відсотків (процентів за користування кредитом) суд дійшов таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28.03.2018 року. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору кредит надається строком на 15 днів з 01.04.2021 року (строк кредитування). Пунктом 2.3 кредитного договору встановлений порядок пролонгації строку кредитування, який, зокрема, передбачає вчинення певних дій. Водночас позивач не надав доказів продовження строку кредитування, в тому числі на умовах, визначених цим пунктом кредитного договору. Крім того, визначення в договорі умов автоматичної пролонгації порушує приписи Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін (ст. 12 зазначеного закону). Таким чином, суд приходить до висновку, що нарахування відсотків (процентів за користування кредитом) поза строком кредитування є неправомірним. Відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору та додатку № 1 до кредитного договору (Графік платежів) сума відсотків (процентів за користування кредитом), нарахована за період строку кредитування та яка належить до стягнення, становить 750 грн. 00 коп. (за 15 днів користування кредитом) (а.с. 15). В стягненні решти суми нарахованих відсотків слід відмовити. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд також дослідив умови кредитного договору щодо порядку нарахування процентів у разі прострочення зобов`язань зі сплати заборгованості, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так, виходячи з положень п. 4.2, 4.3 кредитного договору, обов`язок позичальника щодо сплати процентів в порядку ст. 625 ЦК України настає після відповідної вимоги кредитодавця. Така вимога, зокрема, може бути відображена в особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена. Суд звертає увагу, що позивач не надав, та в матеріалах справи відсутні докази пред`явлення вимоги щодо сплати процентів після спливу строку кредитування, саме в порядку ст. 625 ЦК України. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення заборгованості за договором порушує право позивача на своєчасне отримання плати за надані послуги. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, права вимоги за яким перейшло до позивача, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають частковому задоволенню в сумі 5750 грн. 00 коп., з яких 5000 грн. 00 коп. - тіло кредиту та 750 грн. 00 коп. відсотки. При цьому, щодо застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України). Аналіз змісту ст. ст. 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Таким чином, право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За ч. ч. 2, 3 ст. 263 ЦК України у разі виникнення обставин для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. ст. 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року. Поряд з цим Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022 року. Надалі Законом України від 08.11.2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024 року, а після 30.01.2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав до моменту звернення позивача до суду з позовом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Отже, оскільки в цій справі позовна давність щодо заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 101592959 від 01.04.2021 року не спливла, то цей строк внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану (до 29.01.2024 року) й подальшого (з 30.01.2024 року) зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану не є пропущеним. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви і визначеною ним ціною позову 20750 грн. 00 коп., та відповідно сплачено судовий збір 2422 грн. 40 коп. Судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 5750 грн. 00 коп., що складає 27,71 % від 20750 грн. 00 коп., відповідно сума судового збору 671 грн. 24 коп. (27,71 % від 2422 грн. 40 коп.). За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 671 грн. 24 коп. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що позивачем були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується укладеним між ТОВ «ФК «Пінг-Понг» та адвокатом Білецьким Б.М. договором про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024 року. Відповідно до Додаткової угоди № 101592959 до договору про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024 року та акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 11.11.2024 року, за надання послуг клієнт сплачує грошову суму у розмірі 6000 грн. 00 коп. (а.с. 10, 38). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 року у справі №463/2001/19 де зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. При цьому неспівмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу. Витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. 00 коп. покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 5750 грн. 00 коп. (27,71 % від 20750 грн. 00 коп.), відповідно сума витрат на професійну правничу допомогу 1662 грн. 60 коп. (27,71 % від 6000 грн. 00 коп.). За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1662 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial