Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

у суд із позовною заявою до Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернулася [PERSON] у якій просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Лихолітської сільської ради народних депутатів №10 від 21 жовтня 1993 року «Про приватизацію земельних ділянок» про незаконну передачу у приватну власність - № 83 [PERSON] «присадибну земельну ділянку» - площею 0.25 га, замість раніше наданої йому згідно чинного, не скасованого рішення виконкому Козелецької районної ради народних депутатів №37 від 10 лютого 1987 про надання дозволу під забудову земельної ділянки розміром 1500 кв.м. по [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Лихолітської сільської ради народних депутатів (без номера) від 24 грудня 1993 року про незаконну передачу у приватну власність не існуючу по факту «присадибну земельну ділянку» - 0.25 га, та 0.58 га землю сільгосппризначення по [ADDRESS] , на підставне прізвище [PERSON] - невідомій особі, щодо якої нема відомостей про видачу їй паспорта громадянина України, та місця реєстрації; визнати, та вважати спадщину від 2004 року - відумерлою по [ADDRESS] - [PERSON] , яка померла [INFO] , з підстави - спадкова справа не заводилась, до Спадкового реєстру не заносилась. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що право власності на земельні ділянки по [ADDRESS] , набула в жовтні 1993 року. До того відповідно до Генплану забудови земельної ділянки по [ADDRESS] від 1986 року, у неї з колишнім чоловіком [PERSON] , вже були встановлені постійні межі, після надання земельних ділянок в постійне користування, тобто, відведення землі під забудову в натурі (на місцевості) відбулось згідно законодавства УРСР. Після судових запитів, з`ясувалося, сім`я сусіда - суміжника, [PERSON] , його матір - [PERSON] , були із Корюківського району с. Шишківка, Чернігівської області. Справжнє прізвище цієї сім`ї [PERSON] , а не [PERSON] , це підтверджує Козелецький відділ ДРАЦС. Земельна ділянка під забудову [PERSON] по [ADDRESS] розміром 1500 кв.м. згідно законодавства УРСР, спочатку виділялась, згодом, обов`язковим рішенням виконкому надавалась пізніше, ніж їй. Право власності на жилий будинок по [ADDRESS] , замість [PERSON] , отримав свідоцтво від 7.12.1989 року на чуже прізвище [PERSON] . Про реєстрацію даного свідоцтва інформація від БТІ до суду - не надходила. В грудні 1991 року, село Лихолітки відокремилось від Козелецької селищної ради. Від 1992 року, з початком введення нової форми власності право приватної власності, з`явився Декрет Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.92 «Про приватизацію земельних ділянок», на підставі якого, органи виконавчої влади зобов`язані були до кінця 1993 року передати громадянам України у приватну власність раніше надані їм земельні ділянки відповідно до Земельного кодексу. Рішенням виконавчого комітету Лихолітської сільської ради народних депутатів №10 від 21.10.1993 р., [PERSON] , була незаконно передана у приватну власність не існуюча по- факту «присадибна земельна ділянка» - 0.25 га, замість 1500 кв.м., що є в дійсному, не скасованому рішенні Козелецької селищної ради народних депутатів №37 від 10.02.1987р. [INFO] помирає сусід-суміжник, [PERSON] . Після смерті, спадщина [PERSON] , відповідно до закону України, як відкрилась, так і закрилась, спадкова справа не заводилась. Родичам [PERSON] , оформити спадщину за законом, ніщо не заважало, навпаки, якщо мати не могла, чи не хотіла, то, спадщину міг оформити його брат [PERSON] , але, він свідомо, з певного розрахунку цього не зробив, до нотаріуса заяву не подавав. Як видно по результату даної афери, у [PERSON] була інша мета - йому була доступна і вигідніша приватизація чужих територій, у даному випадку по факту. Чим він і скористався. Для такого варіанту афери, всупереч всім існуючим законодавчим правилам того часу, в порушення Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.92 року, на догоду чи/або на замовлення [PERSON] , було створено фіктивне, незаконне рішення Лихолітської сільської ради (без номера) від 24.12. 1993 р. Вигаданій особі, щодо якої нема відомостей про видачу паспорта громадянина України, та її реєстрацію (прописку), на підставне прізвище [PERSON] , по [ADDRESS] (без номера будинку); «це так є в рішенні», безпідставно була передана у приватну власність, одразу (без попереднього надання) не відведена раніше в натурі земля, по-факту по [ADDRESS] , цє є не існуючі площі, а саме; «присадибна земельна ділянка» - 0.25 га (замість 0.15 га), та, 0.58 га - земля сільгосп/призначення. Підтвердженням того, що саме по [ADDRESS] знаходиться вищезгадана не існуюча по факту загальна площа 0.85 га, це видно із виписки фіктивного рішення Лихолітської сільської ради (без номера) від 24.12.1993р., виданої на ім`я, вигаданій особі [PERSON] . Ця виписка надавалась відповідачем для створення незаконної технічної документації, в якій підпису Позивачки там, як суміжника - нема, та немає письмової згоди про погодження з перенесенням меж на територію [PERSON] , також нема, і бути не могло. 17.01.2003 року помирає справжня особа - [PERSON] , яка спадщину сина [PERSON] по [ADDRESS] не прийняла за законом, це підтверджує Ємець - консультант Козелецької державної нотаріальної контори. Спадкова справа на померлу [INFO] [PERSON] - 2003 року не заводилась, у Спадковому реєстрі не зареєстрована. Проте, стало відомо, що через 4 роки від 2003, після закриття спадщини померлої [PERSON] , по [ADDRESS] , всупереч закону, цілком свідомо, чи то повторно, чи вдруге, без рішення суду, державний нотаріус Козелецького району, Мотовиловець І., заводить незаконну спадкову справу 2007 року - №253/2007, без реєстрації в Спадковому реєстрі, та, незаконно видає три свідоцтва про право на спадщину. По фіктивній не зареєстрованій у Спадковому реєстрі спадковій справі №253/2007 померлої 2003 року [PERSON] , три незаконні свідоцтва про право на спадщину, були виготовлені, та видані - перше 25.09.2007 року, та два 03.03.2008 року на не існуюче по - факту майно, на дві земельні ділянки площею 0.83 га. по [ADDRESS] , отримав син померлої - [PERSON] . Далі, на підставі незаконновиданих свідоцтв про право на неіснуючу спадщину [PERSON] , після державної реєстрації неіснуючого майна матері від 2014 року, у [PERSON] з`явилося право власності на не існуючі площі земельних ділянок по [ADDRESS] , точніше, на мої площі по [ADDRESS] . Позивач вважає, що реєстрація та прописка [PERSON] по [ADDRESS] , є незаконною - з підстав того, що право власності, або, свідоцтво на житловий будинок по [ADDRESS] , було видане на підставне, несправжнє прізвище [PERSON] , тобто, прописати за законом будь кого по [ADDRESS] ніхто з родичів не міг надати офіційну згоду, не мали права. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. При цьому на питання суду пояснила, що довести той факт, що її земельна ділянка зменшилася, а сусіда збільшилася і в результаті дій останнього, не може, оскільки експерти не залучалися. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подавши відзив на позовну заяву, і змісту якого виходить, що відповідач не погоджується з вимогами позивача та просить у задоволенні їх відмовити з мотивів безпідставності та необґрунтованості. При цьому посилається на те, що Козелецька селищна рада не є розробником технічної документації із землеустрою. При цьому спірна земельна ділянка, яка знаходиться поруч із земельною ділянкою Позивачки, перебуває у приватній власності [PERSON] , тому даний спір відноситься стосується встановлення межових знаків між двома земельними ділянками сусідів. Відтак, Козелецька селищна рада не може бути відповідачем у даній справі. Крім цього представник відповідача звертає увагу, що позивачкою не надано суду належного правовстановлюючого документа, якій засвідчує її право власності на спірну земельну ділянку. Також, представник відповідача просить застосувати позовну давність щодо позовних вимог і відмовити у позові. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Гуц А.М. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Обґрунтовуючи свої вимоги, представник зазначає, що спірні земельні ділянки площею 0.25 га та 0.58 га (реєстраційні номери нерухомого майна 497753274220 та 497738474220) належали [PERSON] , на підставі свідоцтв про право на спадщину №1-421 та №1-422 від 03.03.2008 року, який є батьком [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. На даний час за заявою [PERSON] , на підставі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Рожець А.П. зареєстровано спадкову справу №73987845 (номер у нотаріуса 47/2025), що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі, а вказані вище земельні ділянки входять до складу спадкового майна. Згідно положень ст. 1216, 1218, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином рішення у справі № 734/2279/25, у випадку задоволення позову [PERSON] до Козелецької селищної ради, Чернігівського району Чернігівської області про скасування незаконної приватизації, безпосередньо вплине на права [PERSON] , зокрема на його право власності на успадковані земельні ділянки. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , який брав участь у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не було залучено до участі у справі відповідачем, а рішення суду безпосередньо впливатиме на його спадкові права, прошу відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Рожець Алла Петрівна у судове засіданні не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. У судовому засіданні були встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Приказом директора відгодівельного радгоспу «Темп» №86 від 25.07.1986 виділено земельну ділянку під забудову [PERSON] у кількості 0,15 га. Відповідно до архівного витягу рішення виконкому Козелецької селищної Ради народних депутатів від 21 серпня 1986 року №84 «Про часткову відміну рішення про виділення земельної ділянки, про продовження строку договору на будівництво житлового будинку, про виділення земельних ділянок, дозвіл на проведення будівництва» гр. [PERSON] виділено земельну ділянку в кількості 1 500 кв.м. в [ADDRESS] , згідно виписки з наказу по відгодівельному радгоспу «Темп» від 25 липня 1986 року №86. Відповідно до архівного витягу рішення виконкому Козелецької селищної Ради народних депутатів від 09 вересня 1986 року №222 [PERSON] надано дозвіл проектування та будівництва індивідуальн6ого житлового будинку житловою площею 56,2 кв.м. та господарських приміщень площею 54 кв.м. в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1 500 кв.м., виділеній згідно виписки з наказу по відгодівельному радгоспу «Темп» від 25 липня 1986 року №86 та згідно рішення виконкому Козелецької селищної Ради народних депутатів №84 від 21 серпня 1986 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Козелецької селищної Ради №2 від 22 січня 1987 року гр. [PERSON] було виділено земельну ділянку в кількості 1500 кв.м. в [ADDRESS] , згідно виписки з наказу по відгодівельному радгоспу «Темп» від 03 квітня 1986 р. №26. Відповідно до рішення виконавчого комітету Козелецької селищної Ради №3 від 23 січня 1987 року гр. [PERSON] було виділено земельну ділянку в кількості 1500 кв.м. в [ADDRESS] , згідно виписки з наказу по відгодівельному радгоспу «Темп» від 03 квітня 1986 р. №1. Відповідно до рішення Лихолітської сільської ради Козелецького району Чернігівської області сьомої сесії ХХШ скликання від 24 грудня 1993 року, [PERSON] передано земельні ділянки у приватну власність, які розташовані в [ADDRESS] : для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,25 га.; для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,58 га. Згідно рішення виконавчого комітету Лихолітської сільської ради народних депутатів від 21 жовтня 1993 року №10, [PERSON] передано у приватну власність безоплатно земельні ділянки: для обслуговування будинків і будівництва 0,25 га; для ведення особистого підсобного господарства 0,40 га. Відповідно до довідки виконкому Лихолітської сільської ради №185, згідно земельно-кадастрової книги за адресою: [ADDRESS] рішенням виконавчого комітету №10 від 2110.1993 року за [PERSON] закріплено в користуванні земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд; 0,40 га для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 253/2007 спадкоємцем майна після смерті [PERSON] , а саме земельної ділянки, розташованої на території Лихолітської сільської ради Козелецького району Чернігівської області розміром 0,25 га в межах згідно з планом, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що належить спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, серії І-ЧН №023225 виданого Лихолітською сільською радою 05 березня 2000 року на зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №128 та земельної ділянки, розташованої на території Лихолітської сільської ради Козелецького району Чернігівської області розміром 0,58 га в межах згідно з планом, яка передана для ведення особистого підсобного господарства, що належить спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, серії І-ЧН №023224 виданого Лихолітською сільською радою 05 березня 2000 року на зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №129 є її син [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №29274149, власником земельної ділянки з кадастровим номером 7422085101:85:047:0015 площею 0,577 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в Чернігівська область, Козелецький район, с.Лихолітки є [PERSON] . Підставою набуття земельної ділянки у власність є свідоцтво про право на спадщину, серія 1-422 після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №29274706, власником земельної ділянки з кадастровим номером 7422085101:85:047:0014 площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої в [ADDRESS] є [PERSON] . Підставою набуття земельної ділянки у власність є свідоцтво про право на спадщину, серія 1-421, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15534307 власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] станом на 09.08.2007 був [PERSON] , після смерті якого ( [INFO] ) дане майно успадкувала [PERSON] . 25 вересня 2007 року, [PERSON] отримав свідоцтво про направо на спадщину після смерті матері [PERSON] , до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , належного [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була матір [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті до приватного нотаріуса Рожець А.П. із заявою про прийняття спадщини звернувся його син [PERSON] (Спадкова справа №47/2025, заява №173). Заслухавши позивачку, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч.1ст. 83 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК). Як встановлено у судовому засіданні, спірні земельні ділянки, 0.25 га та 0.58 га (реєстраційні номери нерухомого майна 497753274220 та 497738474220) належали [PERSON] , на підставі свідоцтв про право на спадщину №1-421 та №1-422 від 03.03.2008 року, який у свою чергу отримав їх у спадщину після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті до приватного нотаріуса Рожець А.П. із заявою про прийняття спадщини звернувся його син [PERSON] . На даний час нотаріусом заведена спадкова справа №47/2025. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). На підставі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. На підставі ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Третя особа у справі, [PERSON] , подавши у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , прийняв спадщину у обсязі, визначеному законом, а саме все майно спадкодавця, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, що належало їй на день смерті та на яке за законом вона мала право. Позивачкою [PERSON] заявлені вимоги про скасування рішень органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність вищевказаних земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] , ти визнання спадщини після смерті останньої відумерлою. Отже, предметом спору у даній справі є успадковані земельні ділянки [PERSON] , відтак рішення суду у випадку задоволення позову [PERSON] вплине на його майнові права. Відтак суд приходить до висновку про наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК). Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача. Суд при розгляді справи виходить зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Суд вирішує справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно того відповідача чи відповідачів, які зазначені у позові. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Неналежний відповідач це особа, визначена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх осіб, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не має права здійснити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи або ж залучати до участі у справі іншого відповідача з власної ініціативи. За приписами ст. 51 ЦПК суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі №125/2157/19). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21.11.2018 року у справі №127/93/17-ц). У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №265/6868/16-ц (провадження №61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Разом з тим, суд зауважує, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.10.2023 року у справі №300/808/19, від 07.12.2023 року у справі №363/2300/20, від 13.12.2023 року у справі №753/8710/21). При цьому, за загальним правилом, відмова в задоволенні позову з підстав неналежного суб`єктного складу, не перешкоджає повторному зверненню до суду із позовом до належних відповідачів. На зазначену обставину звертає увагу Верховний Суд у Постанові від 22.01.2025 року у справі №760/18179/23. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, у цивільному судочинстві покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Верховний Суд звертав увагу, що процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним, а висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи. (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 306/513/16-ц). Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки [PERSON] , який брав участь у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не було залучено до участі у справі відповідачем, а рішення суду безпосередньо впливатиме на його спадкові (майнові) права, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Із посиланням на ст. 141 ч. 8 ЦПК України представник третьої особи без самостійних вимог просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 гривень. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представником третьої особи без самостійних вимог до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про надання доказів суду на підтвердження наявних у справі витрат на професійну правничу допомогу. За вказаних обставин, суд вважає, що заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу подано до суду в строки передбачені ст. 141 ч. 8 ЦПК України. Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. У даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому [PERSON] має право на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 12 ст. 141 ЦПК України. В обґрунтування своєї заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу представник третьої особи надав копію договору № №17.25 від 16.07.2025 та попередній розрахунок судових виплат, які третя особа очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Відповідно до п.4.3 вказаного Договору передбачено, що за надання правничої допомоги, відповідно до даного Договору, [PERSON] сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі, що за домовленістю сторін становить 12000 гривень. Вирішуючи дане питання суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. При цьому не співмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу. Такий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 20 травня 2020 року у справі № 154/1435/18-ц та від 17 березня 2021 року у справі № 712/1720/19. Як зазначено Верховним Судом в постанові від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд при вирішенні питання про стягнення на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу звертає увагу на складність даної справи, яка розглядалася в порядку загального позовного провадження, тривалість і кількість судових засідань, кількість сторін та третіх осіб по справі, а також їх представників. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування третій особі позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень, оскільки цей розмір судових витрат є співрозмірним у даній справі, відповідає як критерію реальності понесення адвокатських витрат, так і критерію розумної необхідності таких витрат. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 520/9831/19. Враховуючи викладене,

Outcome: approved