Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є квартиронаймачем і постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира не приватизована і належить до державного житлового фонду. З нею, як члени її сім`ї, у квартирі також зареєстровані сини: [PERSON] та [PERSON] . У 2012 році [PERSON] за власним бажанням, без будь-яких конфліктів із позивачем та братом, без будь-яких перешкод з їх сторони в користуванні ним цією квартирою виїхав з неї, забравши всі свої речі, пояснивши, що має намір поїхати на заробітки за кордон. Через деякий час відповідач перестав телефонувати позивачеві та третій особі, і поступово повністю припинив спілкування з ними. Його телефон за відомим їм номером перестав відповідати й на даний час не перебуває в мережі зв`язку. Місце перебування відповідача невідоме, не відомі його номер телефону, РНОКПП тощо. При цьому, місце проживання відповідача залишається зареєстрованим у вказаній квартирі, він не несе витрат на її утримання, жодного разу з 2012 року не з`являвся в ній, не залишав своїх речей не цікавився її станом, необхідністю ремонту, що свідчить по те, що він повністю втратив до неї інтерес. На даний час позивачка має намір реалізувати своє право на приватизацію квартири, але реєстрація в ній відповідача та його фактична відсутність та відсутність зв`язку з ним перешкоджають у реалізації такого права. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 грудня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача адвокат Луєнко Ю.В. позовні вимоги підтримав та додав, що і по теперішній час [PERSON] не виходить на зв`язок і не цікавиться своїм майном, не приймає участі в його утримані, бо перебуває за межами країни вже довгий час. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що входила до складу комісії, яка проводила огляд квартири. Також зазначила, що являється сусідкою [PERSON] вже значний час і може підтвердити, що з 2012 року не бачила, щоб її син [PERSON] був присутнім за адресою проживання. [PERSON] проживає з молодшим сином, який зараз служить в ЗСУ. При огляді квартири речі, які б могли вказувати на проживання [PERSON] в даній квартирі були відсутні. Його вже давно з мешканців будинку ніхто не бачив. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання та шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України «Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи». Оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає за необхідне ухвалити по даній справі заочне рішення. Суд, заслухавши учасників, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Народних депутатів на підставі рішення виконкому від 17.04.1990 № 117 [PERSON] з сім`єю із 3-ох осіб видано ордер № 149 від 20.04.1990 на заняття житлового приміщення житловою площею 29,77 кв.м, що складається із 2-х кімнат у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] син, [PERSON] син (а.с. 4). Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №077-15/1011 від 20.02.2025, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , усього 3 осіб (а.с. 6), що узгоджується також із витягом з Реєстру територіальної громади (а.с. 6 зворот, 7). Листом начальника Управління «ЦНАП» Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області Градобика В.М. від 23.10.2024 № 06-10/2131, відмовлено у знятті із зареєстрованого/задекларованого місця проживання на підставі п. 3 ст. 12 Закону України «Про надання публічних послуг (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п. 3 ст. 87 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Відповідно до акту про фактичне проживання осіб за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] фактично не проживає разом із [PERSON] , з 2012 року по теперішній час (а.с. 8 10). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються статтями 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач є сином позивачки і проживав в будинку, як член її сім`ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК та ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як було зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 761/9063/21 вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 вказано, що «аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц вказано, що «процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані представником позивача докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідачем на подано відзиву, не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, відомостей, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному житлі. З урахуванням досліджених у судовому засіданні письмових доказів, показів свідка, суд дійшов висновку про доведеність факту непроживання без поважних причин [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та невикористання ним житла за його прямим призначенням. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved