Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси27 травня 2025 року, в інтересах [PERSON] як його представник, звернулася адвокат Ільченко Наталя Станіславівна, із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 44 930 250,00 гривень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач 14 березня 2023 року надав в борг відповідачу 950 000 євро строком до 14 березня 2024 року , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 09 квітня 2025 року, однак свої зобов`язання боржник не виконав, постійно ухиляється від сплати боргу, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 509, ч.1 ст. 525, ч.2 ст. 533 , ст. 610 та ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку із визначенням у рішенні грошового еквіваленту іноземний валюті визначеної у зобов`язанні , за офіційним курсом відповідної валюти. Ухвалою від 16.06.2025 було відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідач до підготовчих судових засідань особисто не з`являвся та 17.06.2025 року від його імені до канцелярії суду надана надрукована заява про обізнаність сторони про існування справи та прохання розглядати справу за його відсутності із підтримкою відповідачем заявлених позовних вимог. Ухвалою від 07.07.2025 року , у звязку із тим що наявні у матеріалах справи заяви від імені [PERSON] всі надруковані, наявні підписи від імені заявника мають візуальну суттєву різницю, розмір суми заборгованості , суд визнав обов`язковим присутність відповідача у судовому засіданні. 01.12.2025 року, після чергової неявки відповідача, та наполяганні представника позивача , було закрите підготовче провадження із призначенням розгляду справи по суті та зобов`язанні відповідача особисто з`явитись до судового засідання. Перед початком судового засідання , через електронну пошту до суду надійшла фотокопія заяви , надрукованої від імені відповідача з наявним підписом особи , щодо неможливості відповідача бути присутнім у судовому засіданні у звязку із його відсутністю на території України та проханням розгляд справи за його відсутністю з урахуванням його визнання позовних вимог у повному обсязі. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Велика Палата Верховного Суду 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 визначила наступне: « Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia». Визначені у позові правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями щодо передання грошових коштів у борг із визначенням терміну повернення, відповідають правовідносинам про позику та врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року по справі №754/5396/17: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Ця судова практика є незмінною. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог п.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Вказаний правовий висновок визначений Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, а також від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18. Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. У практиці Європейського суду суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява №59166/12) «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». У даному випадку суд проаналізувавши з надану позивачем заяву вважає, що за її змістом неможливо встановити сам факт укладення між сторонами договору позики та і факт порушення прав позивача саме відповідачем, виходячи з наступного: За змістом заяви складеної 09 квітня 2025 року компетентним органам , [PERSON] , справжність підпису якого засвідчила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С., заявив що 14 березня 2023 року отримав від [PERSON] , грошові кошти у розмірі 950 000 євро 00 центів, які був зобов`язаний повернути в повному обсязі до 14 березня 2024 року але не повернув , без поважних причин. У самої заяві міститься підпис та написано друкованими літерами « [PERSON] » . Таким чином під час отримання у борг 14 березня 2023 року 950 000 ,00 євро сторонами взагалі не були складено жодного письмового підтвердження вказаних обставин. Враховуючи суму боргу, відсутність письмового договору та розписки щодо отримання грошей , єдиним фактичним доказом вказаного факту є заява , яка написана через два роки після отримання грошей та рік після спливу часу щодо зобов`язання повернення грошей , та за своїм змістом - «не повернув без поважних причин» та наявністю помилки ( описки) у власному імені заявника при написанні його власноруч, виникає сумнів у достовірності вказаного доказу. Викликаний до суду із зобов`язанням присутності особисто у судовому засіданні відповідач ( визначений як боржник) до судових засідань не з`являється але подає різні заяви, яки також не написані не власноруч а надруковані, із наявністю на них підпису особи , яка поверхньо-візуально відрізняється від підпису на нотаріальної заяві. У судовому засіданні представник позивача наполягає на тому що першу заяву відповідача у її присутності подав до суду самостійно а у другої заяві зазначається що відповідач знаходиться за межами України і не може з`явитись до судового засіданні. Всі вказані обставини , самі по собі окремо, не є критичними щодо визначення обставин але у сукупності обґрунтовано надають суду сумнів у можливості на їх підставі визначити їх такими що з більшою вірогідністю підтверджують наявність зазначених у них обставин ніж виникнення сумніву у їх достовірності. Не доведеність належними, допустимими та правдивими доказами заявлених позивачем вимог є підставою суду для відмови у задоволенні позовних вимог внаслідок їх недоведеності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed