Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

ТОВ «Юніт Капітал» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року в розмірі 43953,29 грн. Свої вимоги мотивувало тим, що 15 листопада 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладений кредитний договір №163255491 у формі електронного документа шляхом заповнення анкети-заявки та надіслання повідомлення про успішне підписання кредитного договору. Даний договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим персональним ідентифікатором 5J6TU34В. Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», які перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті www.moneyveo.ua. Відповідно до умов договору, відповідач отримав кредит на суму 1700,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов зазначених у цьому договору, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу №28/1118-01 строк дії якого неодноразово продовжувався шляхом укладення додаткових угод. Відповідно до умов вказаного договору факторингу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уступило ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимоги №75 від 2 квітня 2020 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року. ТОВ «Таліон Плюс» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклавши договір факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року зі змінами, відповідно до якого, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги до відповідача. В свою чергу, 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем був укладено договір факторингу №04/06/25-Ю відповідно до умов якого, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило позивачу право вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року. Позивач зазначає, що з моменту отримання права вимоги до відповідача за вищевказаним договором, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачем не здійснювалося жодних нарахувань. При цьому, вказана сума заборгованості за цим договором не погашена ні на рахунок попередніх кредиторів, ні на рахунок позивача. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року в розмірі 43953,29 грн, а також 2422,40 грн судового збору та 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 03 листопада 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] - адвокат Пузін Д.М. подав до суду відзив на позовну заяву (вх. №97353), відповідно до якого у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Відповідач вказує, що кредитний договір №163255491 від 15.11.2019 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в електронному вигляді не укладала та не підписувала, електронного підпису або електронного цифрового підпису не отримувала. Позивачем будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачці, а також доказів про те, що особа була належним чином ідентифікована під час реєстрації в системі фінансової установи не долучено до матеріалів справи. Крім того, відповідач вказує, що на підтвердження позовних вимог, не надано технічних доказів, а саме: лог-файлів (журналів дій); доказів відправки та отримання SMS-повідомлення; скріншотів та записів екрану. Також відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання нею логіну та паролю в системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договорів. Надана позивачем до суду електронна копія кредитного договору № 163255491 від 15.11.2019 з додатками, відповідачкою взагалі не підписані. Обов`язок надати докази на підтвердження видачі кредиту (встановлення кредитного ліміту) та його розміру, а також докази, коли виникла заборгованість за договором та в якому розмірі покладено на позивача, натомість будь-які докази, що підтверджують перерахування коштів від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором № 163255491 від 15.11.2019, отримання зазначених коштів, їх фактичне використання відповідачкою відсутні. Надані позивачем розрахунки заборгованості за відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, у той час як підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів позивачем не надано. Так, зважаючи, що доказів, які б свідчили про виконання позикодавцем умов договору по видачі кредитних коштів та доказів перерахунку коштів на картковий рахунок саме [PERSON] позивачем не надано, відповідач вважає позовні вимоги є недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Щодо відступлення права вимоги відповідач вказує, що право вимоги до [PERSON] переходило тричі: від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача ТОВ «Юніт Капітал». Разом з тим, на момент укладення Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 грошові зобов`язання [PERSON] за кредитним договором №163255491 від 15.11.2019 ще не існували, а відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором. Оскільки на момент укладення Договору факторингу ще не виникло зобов`язання між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , то у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Таким чином ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило передачу невизначених вимог, оскільки жодної вимоги щодо відповідачки на момент укладення договору факторингу не існувало. Наявні в матеріалах справи реєстри прав вимоги, де боржником зазначено [PERSON] , самі по собі не свідчать про набуття позивачем прав кредитора по відношенню до позичальника, а є витягом з додатка до договору та його невід`ємною частиною. Зважаючи, що позивачем ТОВ «Юніт Капітал» не доведено факту переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором №163255491 від 15.11.2019 на першому етапі - від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», оскільки таке право виникло ще до укладення самого кредитного договору, а наступні переходи прав вимоги, які є похідними, то передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - ТОВ «Юніт Капітал» не підтверджено. Крім того, 03 листопада 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] - адвокат Пузін Д.М. подав клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним (вх. №97362) у якому просив на підставі ч. 1 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України при прийнятті рішення по справі не брати до уваги відповідь АТ «Приват Банк» (вхідний номер: 90247/25-Вх), оскільки відомості, що становлять банківську таємницю отримано на підставі ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, а не на підставі рішення суду в рамках окремого провадження. 10 листопада 2025 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла подана представником позивача відповідь на відзив (вх. №99287), в якій останній вказує, що укладення електронного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позичальником здійснюється на сайті, який надає доступ до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства або в мобільний додаток товариства або в програмне забезпечення партнерів товариства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Враховуючи, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, можна дійти обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Твердження відповідача про те, що електронна копія кредитного договору №163255491 від 15.11.2019 відповідачкою взагалі не підписані є необґрунтованим, оскільки остання містить електронний підпис відповідача, що підтверджує факт укладання та погодження з умовами кредитного договору. Доказами накладеннями електронного підпису з одноразовим ідентифікатором є QRкод - матричний код (двовимірний штрих-код), який містить інформацію щодо підписанта електронного договору і призначений для сканування за допомогою мобільного пристрою, сканера штрих-коду з метою швидкої та безпомилкової ідентифікації Договору Позичальника. Згідно алгоритму дій відповідача «Одночасно з переходом на сторінку ознайомлення з офертою, товариством генерується та відправляється, на номер телефону вказаний позичальником в заявці на кредит, персональний одноразовий ідентифікатор, який використовується позичальником для підписання електронного договору». Таким чином, одноразовий персональний ідентифікатор 5J6TU34B направлено відповідачу 15.11.2019 о 14:48:41 год. на номер мобільного телефону вказаний ним в Заявці на отримання грошових коштів [NUMBER] , одноразовий персональний ідентифікатор введено відповідачем у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства 15.11.2019 о 14:49:35. Враховуючи повну цивільну дієздатність відповідача, відповідність кредитного договору законодавчим актам та відсутність жодних підтверджень доводам відповідача, позиція останнього щодо недоведеності укладання кредитного договору є неаргументованою та невмотивованою, а лише є намаганням ввести суд в оману та небажання сплачувати заборгованість. Крім того, позивач зазначає, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало взяті на себе зобов`язання та платіжним дорученням ініціювало переказ коштів в загальній сумі 17000,00 грн на картковий рахунок відповідача. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є небанківською фінансовою установою, та не надає фінансових платіжних послуг, тому не має повноважень щодо надання документів, що посвідчують переказ коштів (банківських платіжних доручень). Товариством в межах виконання умов укладеного договору ініційовано платіжну операцію шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказав в заявці на отримання кредитних коштів для їх подальшого їх зарахування на рахунок отримувача надавачем фінансових платіжних послуг отримувача. Разом з тим, згідно з матеріалами справи відповідач виконував умови кредитного договору, здійснюючи часткові платежі. Це свідчить про те, що він усвідомлював існування даного договору та визнавав його зобов`язання за ним. Таким чином, підтверджуючи факт укладення та розуміння його правил. При цьому, позивач зазначив, що на виконання ухвали суду, АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь, у якій повністю підтверджено факт перерахування коштів позичальнику, а також долучено виписку за договором № б/н за період 15.11.2019-20.11.2019, яка містить зарахування на суму 17000,00 грн. Отже, позивачем доведено факт виконання зобов`язання первинного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та перерахування на рахунок відповідача суми в розмірі 17000,00 грн. В свою чергу, відповідачем жодних доказів, що спростовують вимоги позивача або докази неотримання кредитних коштів не надано. Щодо переходу права вимоги позивач вказує, що з урахуванням визначених строків дії договорів факторингу, їх виконання здійснювалося не одномоментно, а протягом всього часу їх дії. Так, за Договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 та додатковими угодами його виконання здійснювалось з 28.11.2018 по 31.12.2024. При цьому, право вимоги від клієнта ТОВ Манівео швидка фінансова допомога до фактора ТОВ «Таліон Плюс» перейшло в день підписання сторонами реєстру прав вимог №75 - 22.04.2020, тобто після укладання кредитного договору №163255491 від 15.11.2019. За умовами договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 його виконання здійснювалося до 30.12.2024, тобто підписання реєстру прав вимог №11 відбулося 31.08.2024, в межах часових рамок чинності договору факторингу, а перехід права вимоги відбулося у день підписання такого реєстру. Позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки виконав умови договору факторингу та надав відповідні документи, натомість висновок відповідача про відсутність переходу права вимоги є необґрунтованим, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні моменту виникнення права вимоги та його передачі за договором факторингу. Перерахування коштів за договорами факторингу не є предметом доказування у даному спорі, оскільки факт переходу прав вимоги підтверджується підписанням відповідного реєстру боржників, як це передбачено умовами договору. Разом з тим позивач зазначає, що до матеріалів позову додано копії платіжних інструкцій, що підтверджують проведення оплати за набуття права грошової вимоги згідно Акту звірки до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, за Договорами факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020, Реєстр прав вимог №11 від 31.08.2023 та №04/06/25-Ю від 04.06.2025 Надані позивачем розрахунки узгоджуються з іншими доказами по справі. Водночас позивач наголошує, що за весь період перебування права вимоги за вищезазначеними договорами, позивач не здійснив жодних додаткових нарахувань і не застосував жодних штрафних санкцій до боржник, що вказує на те, що розрахунки заборгованості, долучені до матеріалів справи в сукупності з платіжними дорученнями про перерахування коштів є беззаперечними доказами факту заборгованості, а отже позовні вимоги доведені позивачем в повній мірі. Окрім того, 10 листопада 2025 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представником позивача подано заперечення на клопотання про визнання доказу недопустимим у справі у якому представник позивача вказує на подане відповідачем клопотання є безпідставним та таким, що ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права. Відповідач свої правом на подання заперечень не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України. Судом установлено, що 15 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір №163255491 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до п.п. 1.1-1.4 договору, за цим договором товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 17000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, нараховані згідно п.1.4. цього Договору. Строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 25 (двадцять п`ять) днів. Кредит надається строком на 25 днів. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,45 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом (далі «Процентна ставка»), починаючи з першого дня перерахування суми Кредиту до закінчення строку Кредиту, визначеного в п.1.3. цього Договору. Згідно п.п. 2.1.1.5. договору товариство має право у разі продовження Сторонами строку надання Кредиту та строку дії Договору, за згодою Позичальника змінити Процентну ставку за користування Кредитом на період продовження (за винятком випадку, передбаченого пунктом 4.2 цього Договору). Позичальник має право звернутися до Товариства з проханням про продовження строку надання Кредиту та/або реструктуризації зобов`язань за Договором (п.п. 2.2.1.3. Договору). Згідно п. 4.2-4.4 Договору сторони погоджуються, що у випадку користування Позичальником Кредитом понад строк, встановлений п. 1.3 Договору, або додатковими угодами між Сторонами, зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період фактичного користування Кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 1.4 цього Договору Процентна ставка менша ніж 1,70 відсотків від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, то правила нарахування процентів за Процентною ставкою визначеною п. 1.4 1.5 Договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом, а саме 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків за кожен день користування Кредитом, починаючи з дати укладення Договору і до дня повного повернення Кредиту. Сторони погодили, що зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування Кредитом в розмірі 1,70% розповсюджуються на весь період фактичного користування Кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені Позичальником до моменту завершення строку, встановленого п. 1.3 Договору. Сторони погоджуються що проценти, нараховані згідно п. 4.2 та п. 4.3. Договору після закінчення строку Кредиту, визначеного в п. 1.3. цього Договору, є процентами, що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами, в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Невід`ємною частиною цього Договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (далі «Правила»). Уклавши цей Договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на Сайті Товариства: www.moneyveo.ua (п. 4.1. Договору). Згідно п. 4.16. Договору, цей Договір є електронним документом створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Договір та додаток до нього підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора «5J6TU34B» у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Окрім того, 10 грудня 2019 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору №163255491 від 15 листопада 2019 року за умовами якої сторони продовжили строк, на який був наданий кредит, на тридцять днів. Починаючи з 10 грудня 2019 року позичальник сплачує за користування кредитом 1,12 відсотків в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди. Ця додаткова угода розповсюджує свою дію на правовідносини між сторонами з 10 грудня 2019 року (зворотній бік а.с. 26). 11 січня 2020 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору №163255491 від 15 листопада 2019 року за умовами якої сторони продовжили строк, на який був наданий кредит, на два дні. Починаючи з 09 січня 2020 року позичальник сплачує за користування кредитом 1,12 відсотків в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди. Ця додаткова угода розповсюджує свою дію на правовідносини між сторонами з 09 січня 2020 року (зворотній бік а.с. 26). 11 січня 2020 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору №163255491 від 15 листопада 2019 року за умовами якої сторони продовжили строк, на який був наданий кредит, на тридцять днів. Починаючи з 11 січня 2020 року позичальник сплачує за користування кредитом 1,01 відсотків в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди. Ця додаткова угода розповсюджує свою дію на правовідносини між сторонами з 11 січня 2020 року (а.с. 26). 09 березня 2020 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору №163255491 від 15 листопада 2019 року за умовами якої товариство надає позичальнику розстрочку у погашенні заборгованості в сумі 30915 грн 24 коп. на 70 днів. Загальна сума Заборгованості є фіксованою, а будь-які нарахування по Договору призупиняється. При порушенні позичальником графіку сплати заборгованості дана додаткова угода втрачає чинність з моменту її укладення, а договір продовжує діяти без урахування її умов (а.с. 26). 10 березня 2020 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору №163255491 від 15 листопада 2019 року за умовами якої товариство надає позичальнику розстрочку у погашенні заборгованості в сумі 31425 грн 21 коп. на 70 днів. Загальна сума Заборгованості є фіксованою, а будь-які нарахування по Договору призупиняється. При порушенні позичальником графіку сплати заборгованості дана додаткова угода втрачає чинність з моменту її укладення, а договір продовжує діяти без урахування її умов (зворотній бік а.с. 26). На підтвердження укладення договору позивач надав також заявку на отримання грошових коштів в кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 15 листопада 2019 року, яка містить відомості про відповідача (номер телефону, електронну адресу, серію та номер паспорта, дату його видачі та РНОКПП), адресу реєстрації та проживання відповідача, номер її банківської картки, суму кредиту, строк надання кредиту, дату укладення договору та номер договору оферти (а.с. 18). Також надано довідку щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в якій окрім відомостей, що містяться в заявці, також зазначено, що ідентифікатор «5J6TU34B» відправлено позичальнику 15 листопада 2019 року о 14:48:41 год. на номер телефону [NUMBER] , ідентифікатор введено 15 листопада 2019 року о 14:49:35 год., а перерахування грошових коштів позичальнику мало місце 15 листопада 2019 року о 14:49:38 год. (зворотній бік а.с. 17). Факт отримання коштів позичальником підтверджується платіжним дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №aad704b6-76bf-4862-9933-39e4f8683057 від 15 листопада 2019 року, згідно якого на банківську картку, маска картки [NUMBER] , вказану позичальником в заявці на отримання грошових коштів в кредит від 15 листопада 2019 року перераховано 17000,00 грн (зворотній бік а.с. 16). Згідно повідомлення АТ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-251001/47955-БТ від 29.09.2025 на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), також на клієнта емітувалися інші платіжні картки. Фінансовий номер телефону на який відправляється інформація про підтвердження операції за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 15.11.2019 по 20.11.2019 [NUMBER] . Вказаний номер телефону також знаходиться в анкетних даних [PERSON] (а.с. 61). Згідно виписки за договором №б/н за період з 15.2019 по 20.11.2019, наданої АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду від 29 вересня 2025 року, 15 листопада 2019 року на картку [PERSON] було зараховано 17000,00 грн (зворотній бік а.с. 61). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо клопотання представника відповідача про недопустимість як доказу відповіді банку, то суд відхиляє клопотання представника відповідача. Хоча представник зазначає про те, що банк може надавати інформацію лише в окремому провадженні про розкриття банківської таємниці, оскільки законодавством прямо дозволяється банку надавати інформацію на підставі ухвали суду, винесеної в межах розгляду справи. Ухвала про відкриття провадження є належною процесуальною підставою для витребування доказів відповідно до ст. 84, 187 ЦПК України. Банківська відповідь надана компетентним суб`єктом, містить офіційну інформацію та не має жодних ознак недостовірності. Таким чином, доводи відповідача в цій частині розцінюються судом критично, а відтак суд прийшов до переконання, що у задоволенні вказаного клопотання слід відмовити в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір 163255491 від 15 листопада 2019 року відповідачем [PERSON] укладено шляхом його підписання разом з додатками електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «5J6TU34B». У справі №524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі №757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі №752/6020/21. Без здійснення входу позичальником на сайт кредитодавця, без отримання ним умов договору (оферти) і повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), кредитний договір не був би укладеним. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Оскільки відповідач виконав послідовні дії в інформаційній системі, яка використовується ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», підписав кредитний договір присвоєним та направленим йому одноразовим ідентифікатором, вважається, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов. З урахуванням наведеного, суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов висновку про факт укладення 05 червня 2023 року кредитного договору №782876175. Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21. Суд враховує, що відповідач не спростувала обставину, що вона укладала кредитний договір та отримувала кредитні кошти за цим договором. Також суд зважає на те, що учасниками спірних правовідносин, за виключенням відповідача, є фінансові, а не банківські установи, нормативно-правове регулювання діяльності яких має свої особливості, зокрема, що стосується вимог до первинної документації. Так, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не є банком, а тому не відкриває позичальнику рахунок, а лише здійснює перерахування кредитних коштів на вже існуючий рахунок позичальника у банківській установі. У контексті викладеного з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14. Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Натомість докази звернення відповідача до суду з позовом щодо оспоренння кредитного договору, а також відповідне судове рішення, що набрало законної сили, в матеріалах справи відсутні. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності доказів надання відповідачу кредитних грошових коштів за кредитним договором, оскільки такі доводи та висновки спростовуються наданим позивачем належним доказом, а саме платіжним дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №aad704b6-76bf-4862-9933-39e4f8683057 від 15 листопада 2019 року, а також наданими на виконанням вимог ухвали повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» та випискою по картці [PERSON] . Відтак, суд вважає встановленим та належним чином підтвердженим факт укладення 15 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою [PERSON] кредитного договору №163255491, а також отримання нею кредитних коштів у сумі 17000,00 грн. Позичальник свої зобов`язання належними чином не виконує. Відповідно до розрахунку заборгованості до кредитного договору №163255491 від 15 листопада 2019 року, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», станом на 21 квітня 2020 року відповідач має заборгованість у сумі 43341,38 грн (зворотній бік а.с. 30-31). 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 (зворотній бік а.с. 43-45). Відповідно до умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відступити ТОВ «Таліон Плюс», зазначені у відповідних реєстрах права вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за плату на умовах, визначених цим договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не змінює попередній. Право вимоги переходить від клієнта до Фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги. Підписанням Реєстру права вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром прав вимоги (п. 2.1, п. 2.2, п. 4.1 договору). Згідно з п. 1.3 право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно пункту 8.2 договору, строк дії цього Договору закінчується 28 листопада 2019 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. 28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №19 до цього договору та продовжено строк його дії до 31 грудня 2020 року, інші умови залишено без змін (а.с. 46). 31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було викладено у новій редакції. Відповідно до пункту 8.2 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції від 31 грудня 2020 року), строк дії цього договору закінчується 31 грудня 2021 року (зворотній бік а.с. 46-48). 31 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року (а.с. 49). 31 грудня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року (а.с. 49). 31 грудня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року (зворотній бік а.с. 49). Тобто сторони цього договору погодили відступлення не лише існуючих прав вимоги, але й тих прав, які виникнуть в майбутньому, що відповідає положенням статей 514 та 1078ЦК України. Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Предметом договору факторингу згідно ст. 1078 ЦК України може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Сторони цього договору підписали Реєстр прав вимоги №75 від 22 квітня 2020 року, який містить інформацію щодо права вимоги за договором №163255491 від 15 листопада 2019 року на загальну суму 46630,36 грн (а.с. 42-43). Відповідно до акта звірки взаємних розрахунків станом на 31 грудня 2023 року зі сплати фінансування за реєстром прав вимоги №75 від 22 квітня 2020 року за договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, який підписаний представниками товариств та скріплений печатками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», станом на 31 грудня 2023 року фактором здійснено повну оплату суми фінансування за відступлення (передачу) прав вимог за Реєстром прав вимоги №75 від 22 квітня 2020 року за даним договором факторингу (зворотній бік а.с. 32). Отже, підписавши 22 квітня 2020 року Реєстр прав вимоги №75до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього), первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» діяли у відповідності до приписів статті 1078 ЦК України та умов договору факторингу, який був чинним, та ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року. 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшли права грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с. 39-40). Відповідно до п. 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. 03 серпня 2021 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено додаткову угоду №2, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно (а.с. 41). 30 грудня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено додаткову угоду №3, яка продовжила строк дії договору до 30 грудня 20204 року включно (зворотній бік а.с. 41). 31 серпня 2023 року сторони цього договору підписали Реєстр прав вимоги №11, який містить інформацію щодо права вимоги за договором №163255491 від 15 листопада 2019 року, укладеним з відповідачем, на загальну суму 43953,29 грн (зворотній бік а.с. 37-38). 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження позивачу за плату, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступити позивачу право вимоги до боржників, в тому числі до відповідача за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року (а.с. 35-36). Відповідно до п. 1.2 договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованостей та є невід`ємною частиною цього договору. 14 березня 2025 року сторони договору факторингу підписали та скріпили печатками акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року (а.с. 33). Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року заборгованість відповідача за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року становить 43953,29 грн, з яких: 16998,98 грн - прострочене тіло, 26954,31 грн - прострочені проценти (а.с. 34). Договори факторингу є правомірним, тобто таким, що породжують, змінюють або припиняють цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про неправомірність цих договорів матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року, яка відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України враховується судом, у справі № 727/2790/25 зауважив: - допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені у виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги; - наявна вимога це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу; - майбутня вимога це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу; - у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки); - майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом. Вбачається, що укладаючи договори факторингу, сторони цих договорів обумовили умову, яка полягає у тому, що передача права вимоги здійснюється на підставі реєстру прав вимог, які є невід`ємним додатком до договорів факторингу, у яких зазначено перелік кредитних договорів та боржників за ними, в межах чинного договору факторингу. Окрім цього, невід`ємними додатками договору є додаткові угоди, якими продовжувався строк дії договорів факторингу. З урахуванням визначених строків дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та додаткових угод до нього, а також договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року та додаткових угод до нього їх виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу їх дії. Отже, внаслідок послідовного укладення договорів факторингу право вимоги за кредитним договором №163255491, укладеним 15 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «Юніт Капітал». Позивач, звертаючись до суду, вказує на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 43953,29 грн, з яких: 16998,98 грн - тіло кредиту, 26954,31 грн - нараховані проценти (виписка з особового рахунку за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року) (зворотній бік а.с. 29). Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Вказану позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 462/5025/20, яка враховується судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц викладено правовий висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 в п. 95-108 вказано щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)). Так, за умовами договору №163255491 від 15 листопада 2019 року передбачено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується надати позичальникові [PERSON] кредит на суму 17000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4 цього договору (пункт 1.1); кредит надається строком на 25 днів. Строк дії договору почанається з моменту його укладення та становить 25 днів (пункт 1.2, 1.3); нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,45 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту , визначеного в п. 1.3 цього договору. Відповідно до додаткової угоди від 10 грудня 2019 року до договору №163255491 від 15 листопада 2019 року, укладеної між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору на 30 днів. Починаючи з 10 грудня 2019 року, позичальник сплачує за користування кредитом 1,12 відсотків в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди. Відповідно до додаткової угоди від 11 січня 2020 року до договору №163255491 від 15 листопада 2019 року, укладеної між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору на 2 дні. Починаючи з 09 січня 2020 року, позичальник сплачує за користування кредитом 1,12 відсотків в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди. У той же день, 11 січня 2020 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору №163255491 від 15 листопада 2019 року сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору на 30 днів. Починаючи з 11 січня 2020 року, позичальник сплачує за користування кредитом 1,01 відсотків в день від суми кредиту згідно даної додаткової угоди. З огляду на зазначене, позивач довів факт продовження строку кредитування на 62 дні (30+2+30), а тому строк кредитування, упродовж якого підлягали нарахуванню відсотки за користування кредитом загалом становив 87 днів. У подальшому слід було здійснювати нарахування відсотків відповідно до норм ст. 625 ЦК України, однак у позовній заяві кредитор про це не просив. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року в справі №755/15853/15-ц, від 10 лютого 2022 року у справі №263/1976/16-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України припиняється також і право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку. З огляду на наведене відсутні підстави для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Юніт Капітал» процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, то останні підлягають перерахунку: -з 15 листопада 2019 року по 09 грудня 2019 року: 17000,00 грн х 0,45% х 25 днів = 1912,50 грн; -з 10 грудня 2019 року по 08 січня 2020 року: 17000,00 грн х 1,12% х 30 днів = 5712,00 грн; -з 09 січня 2020 року по 10 січня 2020 року: 17000,00 грн х 1,12% х 2 дні = 380,80 грн; -з 11 січня 2020 року по 09 лютого 2020 року: 17000,00 грн х 1,01% х 30 днів = 5151,00 грн. Таким чином, загальний розмір процентів нарахованих у межах строку кредитування становить 13156,30 грн (1912,50 грн + 5712,00 грн + 380,80 грн + 5151,00 грн). При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості (період з 15.11.2019 по 22.04.2020) за кредитним договором №163255491 від 15 листопада 2019 року, складеного первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», загальна сума заборгованості [PERSON] складає 43341,38 грн, з яких 16998,98 грн - заборгованість за тілом кредиту; 26342,40 грн - заборгованість за відсотками. Разом з тим, відповідно до цього розрахунку [PERSON] частково здійснювалося погашення заборгованості, а саме: 10 грудня 2019 року сплатила 1912,50 грн, які зараховані на погашення процентів, та 0,50 грн, які зараховані на погашення тіла кредиту; 11 січня 2020 року сплатила 6092,48 грн, які зараховані на погашення процентів, та 0,52 грн, які зараховані на погашення тіла кредиту; 09 березня 2020 року сплатила 17500,00 грн, які зараховані на погашення процентів. Загалом [PERSON] сплачено заборгованість у сумі 25506,00 грн, з яких: 1,02 грн заборгованість за тілом кредиту; 25504,98 грн заборгованість за процентами. У постанові ВС від 23.12.2020 у справі № 127/23910/14-ц зазначено, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Так, з урахуванням внесених відповідачем платежів на оплату процентів, заборгованість по процентам за користування кредитом відсутня, більше того утворилась переплата в розмірі 12348,68 грн (25504,98 грн - 13156,30 грн), яка підлягає зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту (16998,98 грн - 12348,68 грн = 4650,30 грн) Таким чином, заборгованість відповідача за Договором №163255491 від 15 листопада 2019 року становить 4650,30 грн, з яких: 4650,30 грн - заборгованість за тілом кредиту. Зважаючи на викладене, а також враховуючи те, що судом встановлено факт неналежного невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, що останнім не спростовано, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 4650,30 грн, а тому позов підлягає задоволенню частково. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 256,23 грн судового збору (пропорційно задоволеним вимогам з урахуванням понижуючого коефіцієнта). Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати, склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року в справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial