Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,7 кв. м, житловою площею 32,2 кв. м. Ціна позову визначена у розмірі 527 000 грн відповідно до звіту про оцінку майна № 251216-м09 від 16.12.2025 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом війни ІІ групи (посвідчення серії [NUMBER] від 22.05.1996 року) та з 1977 року фактично проживає у спірній квартирі. Згідно з ордером № 3530/51, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 15 грудня 1976 року № 685, [PERSON] на склад сім`ї з трьох осіб (він, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] ) надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до відповіді виконавчого комітету Вінницька міська рада від 13.11.2025 року встановлено, що рішенням виконкому від 15.12.1976 року № 685 затверджено список членів ЖБК № 51 м. Вінниці, яким надано квартири та видано ордери на заселення. Згідно із зазначеним списком [PERSON] , як міліціонеру ГОВД МВВС, надано квартиру [ADDRESS] житловою площею 29,00 кв. м, загальною площею 49,87 кв. м на четвертому поверсі будинку. З матеріалів справи вбачається, що загальна вартість квартири становила 5 901 крб. 00 коп., з яких обов`язковий пайовий внесок у розмірі 40 % складав 2 360 крб. 40 коп., що, згідно з протоколом № 3 загальних зборів членів ЖБК № 51 від 21.06.1976 року, підлягав сплаті до 24.07.1976 року. Позивач надав суду копії квитанцій від 22.07.1976 року, які підтверджують сплату першочергових внесків у сумі 2 360 крб. 40 коп. та 40 крб. Рішенням виконкому від 02.09.1976 року № 534 ЖБК № 51 надано довгостроковий кредит строком на 15 років для погашення вартості квартир. [PERSON] надано кредит у сумі 3 540 крб. 60 коп. з обов`язком його щомісячного погашення рівними частками. Після заселення будинку його обслуговування здійснювалося Будинкоуправлінням № 2 житлово-будівельних кооперативів, згодом ЖЕО, на рахунок якого вносилися пайові платежі та плата за житлово-комунальні послуги. Позивач зазначає, що повністю сплатив пайові внески протягом десяти років, однак квитанції про оплату збереглися частково. Первинні документи ЖБК № 51 (УЖБК-2) до архівного відділу не передавалися, а сам кооператив ліквідований, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості отримати довідку про членство в кооперативі та повну сплату пайового внеску. Згідно з відповіддю КП «ВМБТІ» від 02.07.2025 року № 3996, житловий будинок [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року зареєстрований за ЖБК № 51 (УЖБК-2) на підставі рішення виконкому № 594 від 14.11.1985 року. Разом з тим, реєстрація права приватної власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку не проводилася. Станом на 11.06.2025 року загальна площа квартири становить 52,7 кв. м, житлова 32,2 кв. м. Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Вінницька міська рада № 80516270 від 25.08.2025 року позивачу відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на зазначену квартиру у зв`язку з неподанням довідки про членство особи в кооперативі та внесення пайового внеску в повному обсязі. Із відміток у паспорті позивача вбачається, що він був зареєстрований у спірній квартирі з 22.02.1978 року по 24.06.2010 року та з 20.07.2013 року по теперішній час. Позивач зазначає, що фактично проживає у квартирі з моменту заселення у 1977 році та здійснює оплату житлово-комунальних послуг. Таким чином, предметом судового розгляду є вимога про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] як на об`єкт нерухомого майна, право на який, за твердженням позивача, набуте ним у зв`язку з повною сплатою пайових внесків у житлово-будівельному кооперативі, однак не оформлене у встановленому законом порядку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2025 прийнято справу до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачем правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ВМР Салямон Д.О. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, при ухваленні судом рішення у даній справі покладається на розсуд суду. На підставі п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідача, третіх осіб. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 с.247 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного. За приписами ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналізуючи вказані норми права можливо прийти до висновку, що завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17. Приписами ч.1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст.16 ЦК України, закріплено право особи на судовий захист свого особистого майнового права, у спосіб: визнання права власності. При розгляді справи, суд має провести всебічний аналіз предмету і підстав заявленого позову та встановити наявність та характер спірних правовідносин між сторонами. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Судом встановлено, що відповідно до ордера № 3530/51, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 15.12.1976 року № 685, [PERSON] на склад сім`ї з трьох осіб було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначений ордер є належним та допустимим доказом факту надання позивачу спірного житлового приміщення у складі житлово-будівельного кооперативу. Ордер є первинним документом, який підтверджує право користування кооперативною квартирою та факт її надання члену ЖБК. Зазначений документ підтверджує законне вселення позивача до квартири та правовідносини саме кооперативного житла, що є необхідною передумовою для переходу права власності після повної сплати пайового внеску (ст. 15 Закону «Про власність»; ст. 384 ЦК України). З відповіді виконавчого комітету Вінницька міська рада від 13.11.2025 року вбачається, що рішенням виконкому від 15.12.1976 року № 685 було затверджено список членів ЖБК № 51, яким надано квартири та видано ордери на заселення. Згідно з архівними даними, [PERSON] надано квартиру [ADDRESS] житловою площею 29,00 кв. м, загальною площею 49,87 кв.м. Таким чином, факт членства позивача у ЖБК № 51 та надання йому спірної квартири підтверджується письмовими доказами, отриманими з офіційних джерел. Судом також встановлено, що загальна вартість квартири становила 5 901 крб. 00 коп., з яких обов`язковий пайовий внесок складав 2 360 крб. 40 коп. В матеріалах справи містяться копії квитанцій від 22.07.1976 року про сплату пайового внеску у зазначеному розмірі та додаткового внеску у сумі 40 крб. Вказані документи є первинними платіжними документами, які підтверджують виконання позивачем обов`язку щодо сплати початкового пайового внеску. Рішенням виконкому від 02.09.1976 року № 534 ЖБК № 51 надано довгостроковий кредит строком на 15 років для погашення вартості квартир. Позивачу надано кредит у сумі 3 540 крб. 60 коп. Суд бере до уваги пояснення позивача про те, що зазначений кредит було погашено протягом десяти років шляхом щомісячного внесення платежів через відповідні органи обслуговування житлового фонду (Будинкоуправління № 2, у подальшому ЖЕО), що узгоджується з практикою функціонування житлово-будівельних кооперативів у відповідний період. Водночас суд враховує, що первинні бухгалтерські документи ЖБК № 51 (УЖБК-2) до архівного відділу не передавалися, а сам кооператив ліквідований, що підтверджено матеріалами справи. Таким чином, об`єктивна відсутність можливості отримати довідку про повну сплату пайового внеску не може ставитися у провину позивачу та не спростовує факту виконання ним зобов`язань. З відповіді КП «ВМБТІ» від 02.07.2025 року № 3996 встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року зареєстрований за ЖБК № 51 (УЖБК-2) на підставі рішення виконкому № 594 від 14.11.1985 року, однак право приватної власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Отже, відсутність державної реєстрації права власності не свідчить про відсутність самого права, а лише про його неоформлення у встановленому законом порядку. З відміток у паспорті позивача та довідки про місце проживання вбачається, що він зареєстрований та фактично проживає у спірній квартирі з 2013 року, що підтверджує безперервне, відкрите та добросовісне користування житлом як власним. Як встановлено судом, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Вінницька міська рада № 80516270 від 25.08.2025 року позивачу відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності у зв`язку з неподанням довідки про членство у кооперативі та повну сплату пайового внеску. Суд зазначає, що така відмова зумовлена виключно відсутністю формального документа, однак не спростовує наявності у позивача матеріально-правових підстав для набуття права власності. Реєстратор відмовив виключно з процедурних підстав неможливість надати документи, які на момент виникнення права власності законодавством не існували та не передбачалися. Відмова не спростовує факту набуття права власності позивачем і не заперечує його матеріально-правової підстави. Це створює перешкоду у реалізації права власності, що підлягає судовому захисту (ст. 392 ЦК України). Суд зазначає, що відсутність державної реєстрації не позбавляє позивача права власності, оскільки право власності на кооперативну квартиру виникло у момент повної сплати пайового внеску відповідно до законодавства, що діяло на момент отримання квартири (1977 р.). Таким чином, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,7 кв. м, житловою площею 32,2 кв. м. законно виникло у 1977 році та підтверджується: ордером на заселення, довідками про повну сплату пайових внесків, архівними документами про членство у ЖБК № 51 (УЖБК-2). Зважаючи на дані обставини, у позивача виникла потреба визначити право власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS] в судовому порядку. З урахуванням викладених обставин, судом встановлено, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою [ADDRESS] з 20.07.2013 року. Таким чином, згідно з положеннями статті 384 Цивільного кодексу України, член житлово-будівельного (житлового) кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок, стає власником квартири. Відповідно до частини третьої статті 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. З аналізу наведених доказів суд доходить висновку, що позивач як член ЖБК № 51 повністю виконав свій обов`язок щодо внесення пайових платежів за квартиру, що є необхідною та достатньою умовою виникнення права власності. Згідно зі статтями 328, 321 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та є непорушним. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який посвідчує право власності. У даному випадку право позивача не зареєстроване у встановленому порядку через відсутність можливості отримати відповідну довідку від ліквідованого кооперативу, що фактично унеможливлює реалізацію ним повноважень власника. За таких обставин обраний позивачем спосіб захисту визнання права власності відповідає вимогам статті 16 ЦК України та є належним і ефективним. Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5, суди повинні виходити з того, що право власності може виникати з моменту повної сплати пайових внесків, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у Постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17. Відповідно до положень ст.15 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пунктом 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 №9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", передбачено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначено, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Відповідно до Закону України «Про кооперацію», кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи. Таким чином [PERSON] , як член житлового кооперативу, повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , а отже набув право власності на неї. Однак, на даний час не було проведено державну реєстрацію права власності позивача, що порушує його права, як власника на розпорядження нерухомим майном. Здійснення на даний час державної реєстрації права власності за позивачем на квартиру, у органі, уповноваженому на здійснення державної реєстрації речових прав, про що зазначено у рішенні Державного реєстратора №72828703 від 26.04.2024, не є можливим, по причині відсутності документів, які є підставою виникнення права власності, перелік яких визначений Положенням про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.201 № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи наведене, суд встановив правомірність позивача у набутті права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] . Спір щодо реєстрації права власності виник через формальні вимоги до державної реєстрації, але не впливає на сам факт набуття права власності, що підтверджується документами, доказами та законодавством. Суд дійшов висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Порушенні права позивача підлягають поновленню у судовому порядку, шляхом визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Вказане рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства зокрема, справедливості, добросовісності та розумність та усуває порушення права на вільне володіння та розпорядження майном, визначене положеннями ст.1 Протоколу 1 Європейської конвенції прав людини. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. На підставі викладено та

Outcome: approved