Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Представниця позивачки адвокат Чеботарьова Т.С. звернулась до суду з позовом до Синельниківської міської ради про визнання права власності за позивачкою на будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м., який складається з житлового будинку А-1, сараю Б-1, вбиральні В-1, огорожа №1, літнього душу Г-1 за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] понад 12 років проживає та утримує будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , який належав на праві власності [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності, [NUMBER] від 16.08.2011. [PERSON] померла [INFO] . Через похилий вік та незадовільний стан здоров`я [PERSON] потребувала допомоги. Деякий час та на момент смерті [PERSON] проживала та вела спільне господарство разом з [PERSON] , оскільки інших родичів, які б допомагали [PERSON] не було. Позивачка доглядала за померлою, утримувала її будинок та в подальшому поховала за власний рахунок. Оскільки родичів у померлої не було, на похорон також родичі не з`явились, позивачка була переконана, що спадкоємців немає та оскільки вона на момент смерті проживала з померлою та вела спільне господарство, то автоматично прийняла спадщину після смерті [PERSON] та на цій підставі правомірно заволоділа будинком, продовжувала проживати та утримувати його. [PERSON] звернулась до Першої Синельниківської Державної Нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав та дізналась, що нотаріусом вже заведена спадкова справа № 195 в 2012 році за фактом смерті [PERSON] за заявою сина, який є громадянином РФ та заява від нього надійшла засобом поштового зв`язку, будь-яких інших відомостей нотаріус не повідомила. Тобто саме з цього моменту Позивачка зрозуміла, що володіє будинком, який є чужою річчю, власник якої їй невідомий. Позивачка продовжувала проживати у будинку, виплачувала накопичені померлою борги, здійснювала відновлення та поточний ремонт будинку, утримувала прибудинкову територію у належному стані. За період з 2012 по 2024 рік сина померлої [PERSON] не бачила, будь-яких претензій до неї не надходило. Здійснивши 17.10.2024 року актуалізацію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спадкодавця [PERSON] , а саме житлового будинку (загальна площа 56,6 кв.м), який розташований в [ADDRESS] Позивачці стало відомо, що і наразі право власності зареєстровано за померлою. Разом із тим, постановою КМУ від 28 лютого 2022 р. №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» передбачено певні особливості вчинення нотаріальних дій під час воєнного стану. Так, незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою агресором, зупиняються. Відповідно до постанови КМУ від 3 березня 2022 р. №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» особами, пов`язаними з державою агресором, зокрема, є громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Ці обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на нотаріальні дії із засвідчення справжності підпису на заяві про вихід з громадянства російської федерації. Тобто зазначене свідчить про те, що відсутність можливості під час дії воєнного стану нотаріально оформити та отримати свідоцтво про право на спадщину, не позбавляє особу права на спадкове майно, а отже у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на суверену територію України, будинок можуть націоналізувати в рахунок нанесених збитків воєнною агресією. Позивачка добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти будинком за адресою: [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 2012 року, тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України. 19 листопада 2025 року представниця позивачки через «Електронний суд» в межах підготовчого судового засідання подала заяву про зміну підстав позову, в обґрунтування якої зазначила, що після надходження спадкової справи та відповіді Державної міграційної служби України виникла необхідність звернення з відповідною заявою в порядку ст.49 ЦПК України. В матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 17.09.2010 року, відповідно до якого померла [PERSON] , усе майно, що належить їй на день її смерті заповідає [PERSON] . Також в матеріалах справи наявний документ, а саме: «Заявление о принятии наследства и выдачи свидетельства о праве на наследство» зареєстровано 06.08.2012 року. Однак відповідно до змісту зазначеного документу вбачається, що [PERSON] є громадянином РФ, більш того, вказана заява не подавалась ним особисто, не містить офіційного перекладу та всіх необхідних реквізитів, які надають їй статус офіційного документа, тобто не відповідає всім вимогах чинного законодавства України. Відсутні будь-які документи, які посвідчують особу [PERSON] , а отже [PERSON] не може вважатися такою особою, що звернувся у встановленому порядку з заявою про прийняття спадщини. З 05.07.2012 року моменту смерті до подачі позову до 03.08.2025 року дати подачі позову до суду сплинуло 13 років та 30 днів, тобто строк для прийняття спадщини, встановлений ст.1270 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, станом на дату подачі позову [PERSON] , якому померла заповіла майно не скористався своїм правом, визначеним ст.1269 ЦК України, зокрема не подав заяви про прийняття спадщини в порядку встановленому чинним законодавством України або заяви про відмову від прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] , у визначеному законом порядку та у визначений законом строк, спадщину за заповітом не прийняв, в той час як позивач, яка також є а спадкоємицею за законом - прийняла спадщину автоматично, оскільки на момент смерті проживала та вела спільне господарство разом з померлою. Оскільки, позивачка є спадкоємцем четвертої черги, яка на момент смерті проживала разом з померлою та була пов`язана спільним побутом. У зв`язку з чим представниця позивачки просила змінити підставу позову по цивільній справі № 191/3986/25 про визнання права власності за набувальною давністю на визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнати за [PERSON] право власності на будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м., який складається з житлового будинку А-1, сараю Б-1, вбиральні В-1, огорожа №1, літнього душу Г-1 в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 27.11.2025 року прийнята до розгляду заяву представниці позивачки про зміну підстави позову, залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог до предмету позову: Першу синельниківську державну нотаріальну контору та [PERSON] . В судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала повністю навела обставини, які викладені у позові та заяві про зміну підстави позову. Представниця відповідача до початку проведення судового розгляду надала заяву про відсутність заперечень проти позову та про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи Першої синельниківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився про час розгляду справи повідомлявся належним чином через підсистему «Електронний суд», заяв про неможливість явки в судове засідання та про відкладення розгляду справи не направляв. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв та повідомлень до суду не направляв, враховуючи, що з 24.02.2022 року надсилання поштової кореспонденції до Російської Федерації є неможливе з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ, у зв`язку з повномасштабною збройною агресією, повідомлення [PERSON] , який є громадянином Росії та проживає на території РФ про розгляд цієї справи здійснювалось через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. За наявності належного виклику третіх осіб та відсутності від них клопотання про відкладення розгляду справи суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились. Суд, заслухавши представницю позивачки, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла спадкодавець [PERSON] , [INFO] , яка була власником житлового будинку що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 56.6 кв.м, житловою площею 42.1 кв.м. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок за адресою [ADDRESS] . 17.09.2010 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла усе належне їй рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме за законом право, своєму сину [PERSON] . Як вбачається, з копії спадкової справи, після смерті [PERSON] 06.08.2012 року до Першої синельниківської держаної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшов документ, а саме: «Заявление о принятии наследства и выдачи свидетельства о праве на наследство», складений від імені [PERSON] нотаріусом нотаріального округу м. Когалим Ханти-Мансійського автономного округу-Югри Тюменської області. Відповідно до змісту зазначеного документу вбачається, що [PERSON] є громадянином РФ, проживає за адресою: [ADDRESS] . Оцінюючи вказану заяву, як підставу для отримання спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , суд зазначає, що враховуючи вимоги чинного законодавство України, зокрема Закону України «Про нотаріат» та Цивільного кодекс України, спадкоємець, який бажає прийняти спадок, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття. Така заява подається спадкоємцем особисто або надсилається ним поштою зі засвідченим підписом. У разі перебування спадкоємця за кордоном, спадкоємець звертається до Консульської установи України, яка може вчиняти нотаріальні дії та засвідчувати підпис на заяві українською мовою без необхідності перекладу та апостилю, або до іноземного нотаріусу, при цьому заява може бути складена іноземною мовою, а підпис спадкоємця буде засвідчено іноземним нотаріусом. У такому випадку складений іноземним нотаріусом документ потребує легалізації органами Міністерства закордонних справи України для її використання на території України. Таким чином, суд дійшов висновку про невідповідність направленої спадкоємцем за заповітом [PERSON] заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] вимогам українського законодавства. Суд також зазначає, що свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] видане не було. Належним чином складена заява про прийняття спадщини або будь-які інші документи від імені [PERSON] в матеріалах спадкової справи відсутні. Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] проживала з [PERSON] на день її смерті за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, враховуючи похилий вік [PERSON] . [PERSON] доглядала її, допомагала утримувати господарство, після смерті [PERSON] , позивачка повністю сплатила витрати на поховання, про що свідчать акт про фактичне проживання від 29.10.2024 року, довідка від 09.07.2013 року, які долучені до матеріалів справи. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивачки [PERSON] , з [PERSON] вони познайомились приблизно у 2007 році, оскільки [PERSON] була похилого віку, [PERSON] почала допомагати їй, а коли батьки свідка розлучились, [PERSON] запросила їх з мамою та сестрою проживати з нею за адресою: [ADDRESS] . З того моменту вони почали проживати вчотирьох: вона, сестра [PERSON] та [PERSON] , вели спільне господарство, допомагали одна одній, [PERSON] слідкувала за господарством, [PERSON] допомагала доглядати за нею та сестрою. Свідок зазначила, що знає, що у [PERSON] є син [PERSON] , але жодного разу вона його не бачила, зі слів [PERSON] вона знає, що її син проживав в Росії, до матері не приїздив. На час смерті [PERSON] вони проживали також разом, її матір [PERSON] займалась її похованням, і після її смерті переїхали з будинку, який належав [PERSON] , однак [PERSON] все одно доглядала за будинком, бо інших родичів [PERSON] не мала, син будинком після смерті матері не цікавився. Про наявність заповіту вона не знала. Суд оцінюючи показання свідка [PERSON] приходить до висновку, що її показання узгоджуються між собою, не суперечать іншим матеріалам справи та встановленим в ході судового засідання обставинам, а тому не викликають у суду сумнівів в їх достовірності та правдивості, водночас, підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених цим свідком у суду немає, дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні. Отже, з 05.07.2012 року моменту смерті до подачі позову до 03.08.2025 року дати подачі позову до суду сплинуло 13 років та 30 днів, тобто строк для прийняття спадщини, встановлений ст.1270 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, станом на дату подачі позову [PERSON] , якому померла заповіла майно не скористався своїм правом, визначеним ст.1269 ЦК України, зокрема не подав заяви про прийняття спадщини в порядку встановленому чинним законодавством України або заяви про відмову від прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] , у визначеному законом порядку та у визначений законом строк, спадщину за заповітом не прийняв, в той час як позивач, яка також є а спадкоємицею за законом - прийняла спадщину автоматично, оскільки на момент смерті проживала та вела спільне господарство разом з померлою. Відповідно до положень ст.1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Оскільки визначений у заповіті спадкоємець протягом встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України строку не подав заяву про прийняття спадщини, що відповідає вимогах законодавства України та, як вбачається із матеріалів спадкової справи, на час відкриття спадщини постійно не проживав разом із спадкодавцем, він вважається таким, що спадщину не прийняв. Згідно з ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦКУ. Отже, спадкове майно спадкується спадкоємцями на загальних підставах за законом. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2020 року у справі 132/3826/18 сформував наступну позицію щодо застосування норм Цивільного кодексу України, зокрема статей: 1223, 1270, 1275: «Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Верховний Суд зазначає, що суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини існує в межах строків, установлених статтею 1270 ЦК України. Верховний Суд зазначає, що посилання у частині другій статті 1223 ЦК на те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування у разі неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом необхідно розуміти як таке, що належить цим особам у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом і за умови, що заповіт складено на усе майно. Отже, за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Відповідно до положень ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому, як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 644/5818/18 «до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.» Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Як було встановлено, [PERSON] понад 12 років проживає та утримує будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Через похилий вік та незадовільний стан здоров`я [PERSON] потребувала допомоги. Деякий час та на момент смерті [PERSON] проживала та вела спільне господарство разом з [PERSON] , оскільки інших родичів, які б допомагали [PERSON] не було. Позивачка доглядала за померлою, утримувала її будинок та в подальшому поховала за власний рахунок. З врахуванням викладеного, зокрема того, що достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги за законом спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , [PERSON] у передбачений законом спосіб прийняла дану спадщину; інших спадкоємців, які б у встановлені законом строки вчинили дії щодо прийняття спадщини не має, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність підстав для їх задоволення.

Outcome: approved