Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, пояснення третьої особи. [PERSON] у поданому позові просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 1 500 000 грн моральної шкоди, яка, на її думку, завдана надмірною тривалістю та неефективністю досудового розслідування кримінального провадження. Позов мотивовано тим, що Ужгородською окружною прокуратурою, підпорядкованою Закарпатській обласній прокуратурі, здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №42021070000000304 від 28.08.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. На переконання позивача, з часу внесення відомостей до ЄРДР досудове розслідування фактично не проводиться, безпідставно змінено правову кваліфікацію події, порушено строки досудового розслідування, а станом на листопад 2025 року винні особи [PERSON] , замовники злочину, а також приватний виконавець Роман Р.М., який, за словами позивача, надавав інформацію для реалізації злочинного наміру, до кримінальної відповідальності не притягнуті. Також позивач стверджує, що надані нею докази були знищені. На думку позивача, така протиправна бездіяльність органу досудового розслідування та прокуратури спричинила їй моральну шкоду, яка проявилася у сильних душевних стражданнях, хвилюванні за власне життя і здоров`я та за життя і здоров`я членів сім`ї, відчутті приниження і розчарування діяльністю правоохоронних органів, глибокому переживанні несправедливості через тривалість досудового розслідування, тривалій невизначеності щодо результатів кримінального провадження та їх можливих фінансових наслідків. Позивач зазначає, що перебуває у стані постійної тривоги та занепокоєння, втратила сон і психологічний спокій. У відзиві на позовну заяву Закарпатська обласна прокуратура просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] , вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Відповідач зазначив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42021070000000304 розпочато 28.08.2021 року на виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.08.2021 за заявою позивача про погрози фізичною розправою з боку невстановленої особи. Підслідність у кримінальному провадженні визначена за Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області, а процесуальне керівництво здійснюється групою прокурорів Ужгородської окружної прокуратури. Відповідач вказав, що у ході досудового розслідування неодноразово приймалися процесуальні рішення, зокрема про закриття кримінального провадження, які в подальшому скасовувалися прокурором як незаконні. Також зазначено, що 21.06.2023 року змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 129 КК України та передано провадження для здійснення дізнання. За твердженням відповідача, прокурором у порядку ст. 36 КПК України надавалися письмові вказівки з метою забезпечення повного та всебічного розслідування. У відзиві зазначено, що всі надані позивачем докази, у тому числі фото- та відеоматеріали, долучені до матеріалів кримінального провадження. Водночас позивач, за твердженням відповідача, не з`являлася на виклики органу досудового розслідування, у зв`язку з чим не була допитана як потерпіла та їй не вручено пам`ятку про процесуальні права, з матеріалами кримінального провадження не ознайомлювалася. Відповідач також зазначив, що позивач не зверталася зі скаргами на недотримання розумних строків досудового розслідування у порядку ст. 308 КПК України, а також не оскаржувала дії чи бездіяльність прокурора до прокурора вищого рівня або слідчого судді в порядку ст.ст. 303307 КПК України. Матеріали справи, за твердженням відповідача, не містять ухвал слідчого судді про визнання бездіяльності прокурора протиправною. Крім того, відповідач вказав, що на момент звернення до суду позивач має процесуальний статус заявника, а не потерпілої, у зв`язку з чим окремі процесуальні права їй не надані. Щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн відповідач зазначив, що позивачем не доведено наявності протиправних дій або бездіяльності прокуратури, наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між такими діями і заявленою шкодою. Також зазначено, що заявлений розмір моральної шкоди є завищеним та не відповідає принципам розумності і справедливості. Окремо відповідач звернув увагу на те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а Закарпатська обласна прокуратура не є самостійним суб`єктом відповідальності за зобов`язаннями держави. В задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. 04.12.2025 через підсистему «Електронний суд» третьою особою Офісом Генерального прокурора подано до суду письмові пояснення щодо позову, в яких вказує, матеріали справи не містять доказів наявності причинного зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою. Вказує, що позивачем не надано доказів, що підтверджують завдання їй моральної шкоди, а також не зазначено, з яких розрахунків вона виходила оцінюючи її у розмірі 1 500 000 грн. В задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. 23.12.2025 року позивач через підсистему «Електронний суд» подала заяву, у якій зазначила, що наведені третьою особою пояснення не стосуються предмета позову та не спростовують її доводів щодо протиправної бездіяльності органів дізнання, досудового слідства та прокуратури. Позивач наголосила, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені виключно на виконання ухвали слідчого судді, що, на її думку, свідчить про первинну бездіяльність правоохоронних органів. Також вона вказала на безпідставну зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення, порушення строків досудового розслідування та непритягнення винних осіб до кримінальної відповідальності станом на листопад 2025 року. Крім того, позивач зазначила, що у зв`язку з тривалою відсутністю результатів досудового розслідування їй було завдано значної моральної шкоди, яка проявилась у тривалому психологічному напруженні, хвилюванні за власне життя і здоров`я та за життя і здоров`я членів її сім`ї, відчутті приниження і розчарування діяльністю правоохоронних органів, а також у стані постійної тривоги та втраті психологічного спокою. 02.01.2026 року позивач через підсистему «Електронний суд» подала відповідь на відзив відповідача Закарпатської обласної прокуратури. У поданій відповіді позивач зазначила, що доводи, викладені у відзиві, є безпідставними та не спростовують заявлених позовних вимог. Позивач вказала, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 42021070000000304 були внесені виключно на виконання ухвали слідчого судді, що, на її думку, свідчить про первинну бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури. Також позивач зазначила, що у заяві про вчинення кримінального правопорушення вона чітко вказувала конкретну особу нападника [PERSON] , а також надавала попередню правову кваліфікацію події як замах на вбивство, у зв`язку з чим твердження відповідача про внесення відомостей до ЄРДР за фактом погроз невстановленою особою, на думку позивача, не відповідають змісту заяви про злочин. Крім того, позивач наголосила, що надані нею докази, у тому числі фото- та відеоматеріали, є достатніми для зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення та повідомлення [PERSON] про підозру, однак упродовж тривалого часу досудового розслідування відповідні процесуальні рішення не приймалися. Позивач також заперечила твердження відповідача про нібито її неявку на допити, зазначивши, що про неможливість явки повідомляла з поважних причин та одночасно зверталася з клопотаннями про застосування заходів безпеки до неї та членів її сім`ї, які задоволені не були. При цьому, за твердженням позивача, особа, яку вона вважає нападником, перебуває на волі без обрання запобіжного заходу. Крім того, позивач зазначила, що у межах кримінального провадження неодноразово подавала заяви, клопотання та скарги, у тому числі до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, які були задоволені, що, на її думку, спростовує доводи відповідача про її пасивну процесуальну поведінку. Також позивач вказала, що твердження відповідача про відсутність у неї статусу потерпілої суперечать матеріалам кримінального провадження та вимогам кримінального процесуального законодавства, оскільки у відповідних процесуальних документах органу досудового розслідування вона зазначена як потерпіла. На думку позивача, тривала відсутність результатів досудового розслідування, порушення розумних строків та непритягнення винних осіб до кримінальної відповідальності призвели до завдання їй значної моральної шкоди, яка проявилась у тривалому психологічному напруженні, постійному хвилюванні за власне життя і здоров`я та за життя і здоров`я членів її сім`ї, відчутті приниження і розчарування діяльністю правоохоронних органів, а також у стані постійної тривоги та втраті психологічного спокою. Заяви та клопотання. 14.11.2025 позивач подала до суду заяву, в якій просила долучити до матеріалів справи надані нею докази як додатки до позовної заяви. 11.12.2025 позивач подала заяву про відкладення підготовчого судового засідання по справі. 22.12.2025 позивач подала до суду заяву про відвід головуючого судді Голяни О.В. від розгляду справи. 24.12.2025 позивач подала заяву про відкладення підготовчого судового засідання по справі. 02.01.2026 разом із відповіддю на відзив відповідача позивач заявила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії. 03.01.2026 позивач подала заяву про проведення підготовчого судового засідання у її відсутності. 26.01.2026 позивач подала заяву про відкладення судового засідання по справі. 09.02.2026 до суду надійшли додаткові пояснення Закарпатської обласної прокуратури щодо надходження скарг [PERSON] до органів прокуратури. 10.02.2026 позивач подала заяву про відкладення судового засідання по справі. 19.02.2026 позивач подала заяву про проведення судового засідання у її відсутності. Процесуальні дії по справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2025 справу передано на розгляд судді цього суду Голяни О.В. Ухвалою суду від 18.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи Комісара з прав людини Ради Європи Майкла О`Флаерті. Протоколом автоматизованого розподілу заяви про відвід між суддями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2025 заяву передано на розгляд судді Логойди І.В. Ухвалою суду від 23.12.2025 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Голяни О.В. від розгляду даної справи. Ухвалою суду від 05.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 26.01.2026 відкладено судове засідання, задоволено заяву [PERSON] про проведення розгляду справи за участю останньої в режимі відеоконференції. Суд враховує, що поновлення строку на подання відповіді на відзив не призводить до затягування розгляду справи, не порушує принципу процесуальної рівності сторін та сприятиме реалізації завдань судочинства, у зв`язку з чим вважає за можливе поновити позивачу відповідний процесуальний строк. Пояснення в судовому засіданні, заяви ( клопотання) учасників справи Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, викладених у такому, просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача та третьої особи просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сектором дізнання Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42021070000000304, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.08.2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. Підставою для внесення зазначених відомостей до ЄРДР стало виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.08.2021, якою Закарпатську обласну прокуратуру було зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 05.08.2021 за фактом того, що 05.08.2021 близько 11:00 у [ADDRESS] , невстановлена особа погрожувала фізичною розправою [PERSON] та її чоловікові. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Ужгородською окружною прокуратурою. У матеріалах справи наявні копії скарг [PERSON] , а саме: -від 09.06.2022 року, адресована керівнику Закарпатської обласної прокуратури Казаку Д.І., у кримінальному провадженні № 42021070000000410 від 16.12.2021 року, щодо неналежного процесуального керівництва та недотримання розумних строків досудового розслідування; -від 02.06.2023 року, адресована Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, Міністру внутрішніх справ України, Міністру соціальної політики України, Уповноваженому Президента України з прав дитини, у межах кримінальних проваджень № 42022070000000245 від 17.11.2022, № 42021072040000030 від 18.06.2021, № 42021072040000059 за ч. 1 ст. 190 КК України, № 42021070000000304 за ч. 1 ст. 115 КК України, у якій заявниця скаржилась на неналежне процесуальне керівництво, непроведення досудового розслідування та неприпинення кримінально протиправних дій і просила вжити заходів реагування; -від 08.08.2023 року, адресована Офісу Генерального прокурора та керівнику Закарпатської обласної прокуратури Ковальчуку А.Д., у межах зазначених кримінальних проваджень, щодо неналежного розгляду звернень, неналежного процесуального керівництва, безпідставної перекваліфікації особливо тяжкого злочину, невжиття заходів досудового розслідування, неоголошення підозри та необрання запобіжних заходів, із проханням передати кримінальне провадження для проведення досудового розслідування до іншої області; -від 27.08.2024 року, адресована процесуальному керівнику у кримінальному провадженні № 42021070000000304, щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення; -від 19.08.2024 року, адресовані процесуальному прокурору Ужгородської окружної прокуратури, у яких заявниця порушувала питання недотримання розумних строків досудового розслідування, просила долучити докази до матеріалів кримінального провадження, змінити правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, внести відповідні відомості до ЄРДР, визнати потерпілими членів її сім`ї, у тому числі малолітню дитину, повідомити [PERSON] про підозру та застосувати до нього запобіжний захід; -від 29.08.2024 року, адресована начальнику Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області Янчинському О.В., у кримінальному провадженні № 42021070000000304, щодо неналежної організації документообігу, ненадання копії постанови про зміну правової кваліфікації, порушення строків досудового розслідування та бездіяльності слідчого; -від 25.06.2025 року, адресована Генеральному прокурору Кравченку Р., у якій заявниця посилалася на фактичну відсутність досудового розслідування з 2021 року та знищення доказів і просила вжити заходів щодо притягнення [PERSON] та ймовірних організаторів злочину до кримінальної відповідальності, а також притягнути до відповідальності процесуального керівника. Відповідач Закарпатська обласна прокуратура у ході судового розгляду підтвердила надходження скарг від 08.08.2023, 19.08.2024 , 27.08.2024 та 25.06.2025. Водночас матеріали справи не містять доказів надсилання або вручення інших зазначених скарг відповідним адресатам, у зв`язку з чим факт їх отримання такими адресатами документально не підтверджений. Постановою дізнавача сектору дізнання Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області Салтикова С.С. від 13.09.2024 року у кримінальному провадженні № 42021070000000304 відмовлено у задоволенні клопотання потерпілої [PERSON] про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення, а також у повідомленні [PERSON] про підозру. На момент розгляду справи досудове розслідування у у кримінальному провадженні № 42021070000000304 триває. Оцінка суду. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої такими рішеннями, діями чи бездіяльністю. У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України та статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема шляхом відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частин другоїп`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, інших істотних обставин, з урахуванням вимог розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди та одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за наявності моральної шкоди, протиправності поведінки та причинного зв`язку між такою поведінкою і шкодою. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або його посадової особи при здійсненні повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Водночас для покладення відповідальності необхідно встановити протиправність поведінки, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначено, що для притягнення органу державної влади до відповідальності необхідною є наявність неправомірних дій, шкоди та причинного зв`язку. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17. У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19 зазначено, що держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання прав, передбачених Конвенцією, а розумність тривалості провадження визначається з урахуванням складності справи, поведінки заявника та органів влади. Стаття 13 Конвенції гарантує право на ефективний засіб правового захисту. Ефективність такого засобу не залежить від упевненості в сприятливому результаті, а оцінюється за можливістю виправлення порушення. Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні позови, зокрема про встановлення позадоговірної відповідальності держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну діяльність, підривом репутації тощо. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] , ідентифікуючи себе як потерпілу від кримінального правопорушення, зазначала про заподіяння їй моральної шкоди внаслідок тривалого та неналежного здійснення органами дізнання та органами прокуратури досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42021070000000304, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.08.2021 року за її заявою. Оцінюючи доводи відповідача про те, що позивач на момент звернення до суду мала лише процесуальний статус заявника, а не потерпілої, суд зазначає таке. Відповідно до частин першої та другої статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а права та обов`язки потерпілого виникають у особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до кримінального провадження як потерпілого. Частиною п`ятою статті 55 КПК України передбачено, що лише за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заявнику не завдано шкоди, слідчий або прокурор вправі винести вмотивовану постанову про відмову у визнанні особи потерпілою. Лише таким процесуальним рішенням може бути припинено статус потерпілої особи. Такий правовий підхід узгоджується з висновками Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 715/3205/24, відповідно до яких для набуття статусу потерпілого достатньо подання заяви про вчинення щодо особи кримінального правопорушення. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що орган досудового розслідування фактично визнавав [PERSON] потерпілою, оскільки постановою дізнавача сектору дізнання Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області від 13.09.2024 було відмовлено у задоволенні клопотання потерпілої [PERSON] про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення та повідомлення особі про підозру. За таких обставин суд доходить висновку, що доводи відповідача щодо відсутності у позивача статусу потерпілої є необґрунтованими та спростовуються як положеннями кримінального процесуального законодавства, так і матеріалами цієї справи. Із змісту поданої позовної заяви [PERSON] вбачається, що завдана їй моральна шкода виразилася у тривалих душевних стражданнях, постійному хвилюванні за власне життя і здоров`я, а також за життя і здоров`я членів її сім`ї, відчутті приниження та розчарування діяльністю правоохоронних органів, глибокому переживанні несправедливості у зв`язку з тривалістю досудового розслідування, а також у тривалій невизначеності щодо його результатів і можливих фінансових наслідків. Позивач також зазначала, що у зв`язку з наведеними обставинами перебуває у стані постійної тривоги та занепокоєння, втратила психологічний спокій і нормальний сон. Суд погоджується із твердженням позивача у частині надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження № 42021070000000304, яке триває понад чотири роки станом на момент розгляду справи. Суд виходить з того, що вказане кримінальне провадження здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, яке належить до кримінальних проступків та не є складним або багатоепізодним, не потребує проведення значної кількості складних слідчих (розшукових) дій чи застосування спеціальних процесуальних процедур. За таких обставин тривалість досудового розслідування упродовж понад чотирьох років не може бути визнана об`єктивно виправданою. За такий строк орган досудового розслідування мав реальну можливість прийняти остаточне процесуальне рішення. Матеріали справи не містять доказів існування обставин, які б свідчили про особливу складність кримінального провадження або про наявність об`єктивних причин, що унеможливлювали завершення досудового розслідування у розумні строки. Як убачається з відзиву Закарпатської обласної прокуратури, у межах цього кримінального провадження неодноразово скасовувалися постанови про його закриття, однак після цього органом досудового розслідування тривалий час не було прийнято остаточного процесуального рішення. Суд також враховує, що відповідно до статті 49 КК України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за кримінальний проступок є обмеженими, і на момент розгляду цієї справи строки давності за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст. 129 КК України, фактично сплинули. За таких обставин тривале неприйняття органами дізнання та процесуального керівництва остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні призвело до того, що притягнення винної особи до кримінальної відповідальності стало неможливим, що свідчить про неналежну організацію досудового розслідування та порушення права позивача на отримання остаточного рішення упродовж розумного строку. Відповідач посилався на те, що позивач не з`являлася на допит до органу досудового розслідування. Позивач підтвердила, що дійсно не з`являлася на допит, при цьому зазначила, що повідомляла про неможливість явки з поважних причин та просила застосувати до неї заходи безпеки. Таким чином, факт неявки позивача на допит судом встановлено та сторонами не заперечується. Разом з тим така обставина сама по собі не могла об`єктивно зумовити тривалість досудового розслідування понад чотири роки. Орган досудового розслідування був наділений повноваженнями повторно викликати позивача для проведення допиту та забезпечити її участь у слідчих діях у передбачений законом спосіб. У разі повторної неявки без поважних причин орган досудового розслідування мав право приймати процесуальні рішення та здійснювати розслідування, виходячи з наявних у кримінальному провадженні матеріалів. Таким чином, сама лише неявка позивача на допит не може визнаватися визначальною причиною надмірної тривалості досудового розслідування та не звільняє органи дізнання і процесуального керівництва від обов`язку організувати та здійснювати його упродовж розумного строку. Доводи відповідача про те, що позивач не зверталася зі скаргами на недотримання розумних строків досудового розслідування у порядку статті 308 КПК України, а також не оскаржувала рішення, дії чи бездіяльність прокурора в порядку статей 303307 КПК України, суд оцінює критично. Суд виходить з того, що наявність або відсутність звернення особи зі скаргами у межах кримінального провадження не є визначальною для встановлення факту порушення права на розумний строк досудового розслідування. Обов`язок забезпечити ефективне, повне та своєчасне досудове розслідування покладений на органи дізнання, досудового слідства та прокуратури безумовно і не може ставитися у залежність від активності або пасивності потерпілої особи. Застосування процедур оскарження, передбачених статтями 303307 та 308 КПК України, є правом, а не обов`язком учасника кримінального провадження. Нереалізація такого права не звільняє державу від виконання її позитивних обов`язків щодо організації досудового розслідування упродовж розумного строку та не усуває відповідальності за порушення цього обов`язку. Крім того, як встановлено судом, позивач зверталася із численними письмовими скаргами та заявами до органів прокуратури щодо неналежного здійснення досудового розслідування, недотримання розумних строків та необхідності вжиття відповідних процесуальних заходів. Частину з таких звернень відповідачем підтверджено як отримані. Отже, доводи відповідача про повну відсутність ініціативи з боку позивача щодо реагування на тривалість досудового розслідування спростовуються матеріалами справи та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, суд зазначає таке. Позивач просила стягнути з Державного бюджету України 1 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на тривалу бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури і пов`язані з цим душевні страждання. Встановлена судом обставина надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42021070000000304, яке триває понад чотири роки, призвела до моральних страждань позивача, зумовлених довготривалою невизначеністю щодо результатів кримінального провадження та відсутністю правової визначеності у питанні належного реагування держави на повідомлене кримінальне правопорушення. Суд виходить з того, що тривале перебування особи у стані невизначеності щодо завершення досудового розслідування об`єктивно спричиняє психологічне напруження, розчарування та відчуття беззахисності перед неефективністю діяльності органів державної влади, що виходить за межі звичайних побутових незручностей. Разом з тим суд враховує, що матеріали справи не містять доказів істотного погіршення стану здоров`я позивача, зниження її ділової репутації, втрати соціальних зв`язків або інших значних негативних наслідків. Також відсутні докази, які б свідчили про виняткову інтенсивність або особливу глибину моральних страждань, що обґрунтовували б заявлений до стягнення розмір у 1 500 000,00 грн. Крім того, суд бере до уваги процесуальну поведінку позивача у кримінальному провадженні, зокрема підтверджений нею факт неявки на допит до органу досудового розслідування. Хоча така обставина не є визначальною причиною надмірної тривалості розслідування, вона підлягає врахуванню при оцінці ступеня впливу поведінки сторін на перебіг кримінального провадження та визначенні співмірного розміру компенсації. Відповідно до статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини страждань та з урахуванням вимог розумності і справедливості. Компенсація моральної шкоди не має призводити до безпідставного збагачення особи та повинна бути співмірною встановленим обставинам справи. З урахуванням характеру порушення, тривалості досудового розслідування, відсутності доказів істотних негативних наслідків для здоров`я чи соціального становища позивача, а також її процесуальної поведінки, суд доходить висновку, що моральна шкода, завдана позивачу, підлягає відшкодуванню у розмірі 5 000,00 грн, що є достатнім для компенсації встановлених немайнових втрат та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. При цьому суд критично оцінює доводи відповідача про те, що Закарпатська обласна прокуратура не є належним відповідачем у цій справі, оскільки відповідальність за завдану шкоду несе держава Україна, та зазначає таке. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. Держава як учасник цивільних правовідносин реалізує свої процесуальні права та обов`язки через відповідні органи державної влади в межах їх компетенції. Згідно з частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади або через представника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) дійшла висновку, що під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган державної влади, через який держава реалізує свої повноваження. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), відповідно до якої належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади чи його посадовими або службовими особами, є держава як учасник цивільних відносин, яка, як правило, бере участь у справі в особі того органу, який позивач зазначає порушником своїх прав. Отже, зазначення Закарпатської обласної прокуратури як відповідача у цій справі не змінює правової природи спірних правовідносин і не свідчить про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки прокуратура у цьому випадку виступає органом, через який держава реалізує свої процесуальні права та обов`язки у спорі про відшкодування шкоди. Такий підхід узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 вересня 2025 року у справі № 359/299/19, у якій зазначено, що аргументи органів державної влади про їх неналежність як відповідачів є безпідставними, якщо позов фактично спрямований на відшкодування шкоди, завданої державою, а відповідні органи діють від її імені. Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, а участь у справі відповідних органів державної влади не змінює сутності спору та не впливає на належність відповідача. Суд також бере до уваги, що у цій справі до участі як відповідач не залучено Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, посадові особи якого здійснювали досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42021070000000304. Разом з тим незалучення такого органу не є підставою для відмови у позові або для висновку про неналежний склад сторін, оскільки відповідальність за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади або їх посадових осіб, відповідно до статей 1173 та 1174 ЦК України, покладається на державу незалежно від вини конкретного органу чи посадової особи. Залучення до участі у справі кількох органів державної влади, посадові особи яких могли бути причетні до завдання шкоди, не є обов`язковим, оскільки у таких правовідносинах держава виступає єдиним суб`єктом відповідальності. За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з мотивів неналежного визначення відповідача або необхідності залучення інших органів державної влади. З цих підстав,

Outcome: partial