Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

02.12.2025 року до Хаджибейського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки. В заявленому позові [PERSON] просить суд припинити право постійного користування [PERSON] земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137300:15:002:0007, розташованою за адресою [ADDRESS] , виділеною у користування на підставі рішення Виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 765, у зв`язку зі смертю землекористувача. Крім того, позивач просить суд визнати протиправною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером 5110137300:15:002:0007, за адресою [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що через існування незаконно присвоєного кадастрового номеру земельній ділянці, яка належала померлому [PERSON] на праві користування, порушуються права та законні інтереси [PERSON] на оформлення права власності на земельну ділянку, що знаходиться під її домоволодінням. У зв`язку з цим [PERSON] змушена була звернутись до суду із даним позовом для захисту своїх порушених прав. Позивач стверджує, що оскільки формування земельної ділянки кадастровий номер 5110137300:15:002:0007 та подальша її реєстрація на праві користування за особою, яка вже була померлою понад 18 років тому є незаконною, то державна реєстрація такої земельної ділянки підлягає скасуванню із одночасним припиненням відповідного речового права особи, за якою зареєстровано земельну ділянку. Посилаючись, зокрема, на вимоги ч. 5 та ч. 13 ст. 79-1, ст. 141, ст. 152 ЗК України, ст. 16, ч. 10 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» позивач вважає, що спірна реєстрація земельної ділянки має бути скасована, а право користування [PERSON] припинене, оскільки на момент реєстрації земельної ділянки були відсутні будь-які правові підстави для реєстрації земельної ділянки за померлим, а здійснення такої реєстрації обмежує права позивача. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10.12.2025 року відкрито провадження у цивільній справі у загальному позовному порядку та призначено підготовче судове засідання на 21.01.2026 року. 27.12.2025 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяві відповідач не погоджується з позовною заявою в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що відомості про право постійного користування [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 5110137300:15:002:0007, посвідчене державним актом серія ІІ-ОД № 021752, були внесені до Державного земельного кадастру у відповідності до норм Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-VI та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. Відповідач зазначає, що перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Відтак, право постійного користування земельною ділянкою на підставі відповідного державного акта не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Отже, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. На підтвердження своєї позиції відповідач посилається на практику Верховного суду. Одночасно з цим, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені в статті 141 Земельного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Враховуючи, що [PERSON] в порядку спадкування набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , право постійного користування [PERSON] припинилось у зв`язку з видачею Позивачу свідоцтва про право на спадщину, яким посвідчено її право на нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, та державною реєстрацією такого права. Відповідач зазначає, що [PERSON] хоча і не оформила право постійного користування на земельну ділянку після смерті [PERSON] , але і не відмовилася від нього у визначеному законодавством порядку. За таких обставин державна реєстрація земельної ділянки на підставі замовленої Позивачем технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж є цілком правомірною і жодним чином права Позивача не порушує. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву також наголошує на тому, що Головне управління не є належним відповідачем за даною позовною вимогою. Відповідач стверджує, що оскільки позивачем не наведено достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок дій Головного управління, внесення відомостей до Державного земельного кадастру державним кадастровим реєстратором Відділу № 1 управління реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління було здійснено у відповідності до норм законодавства, підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 5110137300:15:002:0007, відсутні, а в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21.01.2026 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.02.2026 року. 17.02.2026 року у судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Представник позивача, надав до суду письмову заяву, в якій просив провести судове засідання без здійснення технічної фіксації судового процесу. У зв`язку з неявкою сторін, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заяв та клопотань процесуального характеру від учасників справи не надходило. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, які були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів, які дають суду можливість ухвалити рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи у їх сукупності, а також надавши правову оцінку позиціям учасників, суд вважає, що позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер рідний брат позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 07.08.2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 7292. 10.08.2006 року Ланським А.В., державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори, було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-706, відносно майна [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складається з: - домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку під номером «А», житловою площею 35,5 кв.м., надвірних споруд: літера «Б» - сарай, літера «Г» - гараж, літера «Д» - вбиральня, № 2-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці розміром 409 кв.м., яка знаходиться у постійному користуванні. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2023 року у справі № 521/18826/23 заяву [PERSON] було задоволено та встановлено факт належності свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.08.2006 року, виданого [PERSON] державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Ланським А.В., реєстровий номер № 3-706 по відношенню до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння під [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11834314 від 14.09.2006 року. Вищевказане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,0409 га, яка належала померлому [PERSON] на праві постійного користування, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ОД № 021752. Земельна ділянка була передана у постійне користування померлому [PERSON] на підставі рішення Виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 765. Землю надано для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Відповідно до положень ч.2 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно до п. е) ч. 1 ст. 141 ЗК України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Частиною четвертою статті 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 викладено правовий висновок згідно до якого, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Аналогічні положення містяться в ст. 377 ЦК України. З огляду на наведені норми матеріального права суд приходить до висновку, що з моменту державної реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] , тобто з 14.09.2006 року, право постійного користування [PERSON] земельною ділянкою, на якій розташоване вказане домоволодіння було припинене і перейшло до [PERSON] . Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що право постійного користування [PERSON] земельною ділянкою було припинене у 2006 році. Суд звертає увагу, що відповідач у своєму відзиві (абз. 3 стор. 6) також погоджується із тим, що право постійного користування [PERSON] було припинене. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача (стор. 4 відзиву) про те, що право постійного користування не припиняється зі смертю особи, якій таке право було надане, оскільки така позиція відповідача суперечить вищевказаним нормам матеріального права та правовій позиції самого відповідача, яка була викладена у відзиві далі. А правові позиції Верховного суду, які відповідач наводить у відзиві є не релевантними до спірних відносин та застосуванню не підлягають. 27.12.2023 року [PERSON] , як власник домоволодіння, з метою формування земельної ділянки (присвоєння їй кадастрового номеру), звернулась до інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] з заявою щодо розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з технічної документації із землеустрою, наявної в матеріалах справи, до вказаної заяви [PERSON] додала: документи, що підтверджують право власності на домоволодіння, що знаходяться на земельній ділянці, державний акт на право постійного користування, виданий [PERSON] , свідоцтво про смерть [PERSON] . З Акту приймання-передачі межових знаків на зберігання, наявного в технічній документації із землеустрою, вбачається, що інженером-землевпорядником [PERSON] встановлені межі та конфігурація земельної ділянки, яка належить саме [PERSON] , а не [PERSON] . Відповідно до Акту погодження меж земельної ділянки також вбачачається, що земельна ділянка формувалась саме на ім`я [PERSON] , як власника (землекористувача) земельної ділянки. Проте, звертаючись до кадастрового реєстратора із заявою про реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] було помилково зазначено, що технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розроблено громадянину [PERSON] (померлому). У зв`язку з цим, 24.01.2024 року відділом №1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Кіровогорадській області за померлим [PERSON] було проведено державну реєстрацію права власності (хоча земельна ділянка належала на праві користування) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та присвоєно кадастровий номер земельної ділянки: 5110137300:15:002:0007, що підтверджується витягом з ДЗК, який наявний в матеріалах справи. Частинами 1, 3, 4, 5, 6, 9 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, визначені частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця . Для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Відмова в державній реєстрації земельної ділянки з підстав, не передбачених цією частиною, заборонена. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер. З аналізу наведеної норми ЗУ «Про державний земельний кадастр» чітко вбачається, що державний кадастровий реєстратор відмовляє у державній реєстрації земельної ділянки у разі, якщо подані заявником документи не відповідають вимогам законодавства. Як зазначено вище у даному рішенні, подана інженером-землевпорядником [PERSON] технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не відповідала вимогам законодавства, оскільки право постійного користування [PERSON] було припинене з моменту переходу права на домоволодіння до [PERSON] , а тому не могла бути проведена державна реєстрація земельної ділянки за померлим [PERSON] . Більш того, державним кадастровим реєстратором була проведена державна реєстрація земельної ділянки, яка на праві власності належить [PERSON] , але такого права у [PERSON] ніколи не виникало. Державний кадастровий реєстратор, встановивши, що подані інженером-землевпорядником [PERSON] документи для державної реєстрації земельної ділянки не відповідають вимогам законодавства, повинен був відмовити у проведенні такої реєстрації земельної ділянки. У зв`язку з цим суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог [PERSON] щодо протиправності спірної державної реєстрації земельної ділянки та про наявність правових підстав для її скасування. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірною реєстрацією земельної ділянки не порушуються права та інтереси [PERSON] , оскільки як вбачається з ч. 6 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр», підставою для відмови у проведенні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Тобто, існування державної реєстрації земельної ділянки за іншою особою виключає можливість [PERSON] провести державну реєстрацію земельної ділянки на своє ім`я, що є порушенням її права на земельну ділянку, як власника будівлі, що розташована на такій земельній ділянці, встановленого ст. 120 ЗК України, ст. 377 та ст. 1225 ЦК України та ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр». З метою реалізації свого права на отримання у власність земельної ділянки, що розташована під домоволодінням [PERSON] , позивачка, у порядку встановленому законом, звернулась до Одеської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Одеської міської ради №2396-VIII від 18.09.2024 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Оскільки державна реєстрація земельної ділянки за [PERSON] перешкоджала [PERSON] у проведені державної реєстрації земельної ділянки на своє ім`я, 23.09.2025 року [PERSON] звернулась до ГУ Держгеокадстру в Одеській області з заявою, в якій просила скасувати кадастровий номер земельної ділянки 5110137300:15:002:0007, який був присвоєний померлому [PERSON] . Проте, 02.10.2025 року відділом № 5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області позивачці було відмовлено у скасуванні державної реєстрації земельної ділянки у зв`язку із тим, що у земельної ділянки за адресою [ADDRESS] вже є сформований кадастровий номер, а відповідно до частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: - поділу чи об`єднання земельних ділянок; - якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; - ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Аналогічні положення містяться в ч. 13 ст. 79-1 ЗК України. Відповідно до вимог статті 11 ЗУ «Про державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів в натурі (на місцевості), визначених з точністю у відповідності до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Крім того, згідно до ст. 16 ЗУ «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі і може бути скасований лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі . Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно до ч. 4 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Спірна державна реєстрація земельної ділянки на ім`я померлого [PERSON] порушує права та законні інтереси [PERSON] , оскільки перешкоджає оформленню нею права власності на земельну ділянку, що знаходиться під її домоволодінням, а тому таке право підлягає захисту судом шляхом визнання протиправною та скасування спірної державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням права постійного користування [PERSON] на спірну земельну ділянку, як того вимагає ч. 10 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр». Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки спірну реєстрацію земельної ділянки було проведено саме цим органом державної влади, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а тому позов заявлений до належного відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Частиною першою статті 20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу який би спростував доводи позивача в частині припинення права [PERSON] на земельну ділянку щодо якої було проведено спірну державну реєстрацію. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: approved