Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

ТОВ "Споживчий центр" звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №03.04.2025-100000521 від 03.04.2025 року у розмірі 7245 грн., мотивуючи тим, що відповідно до договору укладеного в електронній формі відповідачка отримала кредит у розмірі 3 000 грн., зі строком користування 217 календарних днів та зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою у розмірі 1 % за день користування кредитом (ставка «стандарт»), яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів, та за ставкою 0,5 % за день користування кредитом (ставка «економ»), яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «стандарт». Також умовами кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 9 % від суми кредиту, що становить 270 грн. та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 270 грн. у кожному з двох чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Позивач зазначає, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме 03.04.2025 року надав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, шляхом електронного переказу за реквізитами, вказаними позичальником у заяві на отримання кредиту, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. Вказує, що у порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та допустила виникнення заборгованості, розмір якої станом на день звернення до суду становить 7 245 грн., яка складається з: 3 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2 790 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 270 грн. - заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості, 1 185 грн. - заборгованість за неустойкою. За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом у розмірі 7 245 грн., а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Ухвалою суду від 06.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Інших процесуальних дій не вчинялося. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданому до суду разом з позовом клопотанні просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, не заперечив щодо винесення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлена належним чином у відповідності до п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України, а також шляхом розміщення оголошення на сайті Острозького районного суду веб-портал судова влади України http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/, правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористалася, заперечень щодо позову до суду не подавала, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно абз.2 ч.1 ст.131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно адресної довідки від 02.01.2026 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та саме за вказаною адресою було надіслано відповідачці судові повістки та інші процесуальні документи. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За клопотанням представника позивача з урахуванням положень ст.ст.280-282 ЦПК України, з метою уникнення безпідставного затягування розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. З досліджених судом доказів встановлено, що 03.04.2025 р. між ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] укладено кредитний договір в електронній формі, який складається з пропозиції позивача про укладення кредитного договору (оферта) від 03.04.2025 року, заявки відповідачки №03.04.2025-100000521 від 03.04.2025 року про укладення кредитного договору та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 03.04.2025-100000521 від 03.04.2025 року, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 3 000 грн. на особисті потреби, строком на 217 календарних днів з 03.04.2025 року по 05.11.2025 року, та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі: 1) 1 % за день користування кредитом (процентна ставка "Стандарт"), яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених в графіку платежів; 2) 0,5 % за один день користування кредитом (процентна ставка "Економ"), яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт" (а.с.11-17). Згідно п.2.1 та п.2.2 кредитного договору такий електронний кредитний договір частиною якого є пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Електронний кредитний договір складається з електронних документів, які містять всі його істотні умови, а саме з : 1) пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), розміщеної на вебсайті кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; 2) заявки, сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем, та 3) відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті (а.с.11). Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (ст.ст.205, 207 ЦК України). Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію"). Вищенаведене узгоджується з правовими позиціями, які викладені у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 р. у справі №404/502/18, від 09.09.2020 р. у справі №732/670/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 16.12.2020 р. у справі №561/77/19. Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно ЦПК України. Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні заявки-анкети для отримання кредиту, зробленої під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту позивача) вказується особа, яка створила таку заявку-анкету. Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору. Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір підписаний відповідачкою електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового пароля-ідентифікатора. Укладення між сторонами вищевказаного договору відповідачем не оспорюється та підтверджується належними та допустимими доказами. Тобто, підписавши договір одноразовим ідентифікатором, відповідачка підтвердила, що вона погоджується виконувати його умови та розуміє його зміст. Враховуючи, що згідно вищевказаних положень кредитного договору, з його укладенням сторони домовились, що укладення такого договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню первісним кредитором ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, а відтак сторонами дотримано вимоги щодо укладення правочину, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. З доводів позивача встановлено, що він виконав свої зобов`язання та 03.04.2025 року в день укладення кредитного договору надав відповідачці кредитні кошти у розмірі 3 000 грн., які було перераховано з використанням платіжної сервісу (призначення платежу видача за договором №03.04.2025-100000521) на картковий рахунок згідно реквізитів, вказаних [PERSON] при оформленні заявки для отримання кредиту, що об`єктивно підтверджується довідкою ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від 10.12.2025 р. (а.с.18). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами з приводу отримання відповідачкою кредиту у ТОВ "Споживчий центр". Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідачка в порушення взятого на себе зобов`язання своєчасно не здійснила погашення основної суми заборгованості та не повернула кредит. Згідно розрахунку заборгованості борг [PERSON] за тілом кредиту становить 3 000 грн. Відповідачка не надала суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості за тілом кредиту, а відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості в цій частині, за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідачки, приймається судом як достовірний. Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою було порушено обов`язок з повернення кредитних коштів та вказана обставина в ході судового розгляду відповідачкою не спростована, а відтак у позивача виникло право вимагати повернення позики у розмірі 3 000 грн. Відповідно до ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, звертаючись до суду з вимогами про погашення заборгованості, просив стягнути, окрім заборгованості за тілом кредиту, також заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Отримавши кредитні кошти, відповідачка погодилася сплатити проценти за користування ними у розмірі визначеному договором, що обумовлено кредитним договором та відповідає вимогам ст.ст.1054, 1056-1 ЦК України. Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони досягнули спільної згоди та встановили розмір відсотків: 1) 1 % за день користування кредитом (процентна ставка "Стандарт"), яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених в графіку платежів; 2) 0,5 % за один день користування кредитом (процентна ставка "Економ"), яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт". Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд враховує, що кредитним договором №03.04.2025-100000521 від 03.04.2025 р. визначено, що кредит надано строком на 217 днів, тобто з 03.04.2025 р. по 05.11.2025 р. З доводів позивача встановлено, що відповідачка [PERSON] сплатила 2 715 грн. (10.05.2025 р. - 1 515 грн., 03.06.2025 р. - 1 200 грн.) в рахунок погашення відсотків за користування кредитними коштами та комісії. Згідно розрахунку заборгованості, визначеної позивачем та не спростованої відповідачкою, борг [PERSON] зі сплати відсотків за користування кредитом, заявлений до стягнення, становить 2 790 грн. Водночас при визначені розміру заборгованості відповідачки зі сплати відсотків за користування кредитними коштами суд виходить з наступного. Враховуючи те, що відповідачкою не було погашено тіло кредиту, позивач правомірно нараховував до кінця строку дії кредитного договору проценти за користування кредитом, нараховуючи кожний день на неповернуту суму заборгованості за кредитом передбачену кредитним договором процентну ставку у розмірі 1 % (протягом 3 перших чергових періодів) та ставку у розмірі 0,5 % (протягом наступних чергових періодів після 3 перших чергових періодів), що підтверджується складеним позивачем розрахунком заборгованості, та розмір якої за 217 днів становить 2 745 грн. (3 000 грн. х 1 % х 93 дні кредитування протягом 3 періодів (1 період = 31 календарний день) = 2 790 грн.; 3 000 грн. х 0,5 % х 124 дні кредитування протягом 4 періодів (1 період = 31 календарний день) = 1 860 грн; разом 4 650 грн. (2 790 грн. + 1 860 грн. = 4 650 грн.) та з урахуванням суми сплачених відсотків за користування кредитом в розмірі 1 905 грн. остаточний розмір заборгованості зі сплати відсотків становить 2 745 грн. (4 650 грн. - 1 905 грн. = 2 745 грн.)),яка на даний час не сплачена, а відтак вказана сума також підлягає стягненню з відповідачки. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Комісія була також відображена і в тексті кредитного договору, який був підписаний відповідачкою, що свідчить про обізнаність останньої щодо включення комісії до загальних витрат за договором. Умовами кредитного договору передбачено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 9 % від суми кредиту та дорівнює 270 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 270 грн. у кожному з двох чергових періодів наступних за першим черговим періодом, тобто 540 грн. (270 грн. х 2 періоди = 540 грн.) (п.8-9 кредитного договору) (а.с.14 на звороті, 15 на звороті). Згідно розрахунку заборгованості борг [PERSON] зі сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 270 грн., проте беручи до уваги суму сплаченої відповідачкою комісії в розмірі 810 грн., в т.ч. 270 грн. - комісія за надання кредиту та 540 грн. (270 грн. х 2 періоди = 540 грн.) - комісія за обслуговування кредитної заборгованості, а відтак борг зі сплати комісії повністю сплачено, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості зі сплати комісії. При вирішенні позовної вимоги про стягнення неустойки у розмірі 1 185 грн. суд виходить з наступного. Згідно пункту 17 заявки до кредитного договору та відповіді позичальника про прийняття пропозиції, за кожень день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконання/неналежного виконання зобов`язання нараховується неустойка в розмірі 45 грн. (а.с.15, 16). Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який триває на даний час. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року №183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. За наведених обставин стягнення неустойки у розмірі 1 185 грн. за вищевказаним кредитним договором у період дії воєнного стану не відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що відповідач належних доказів повернення грошових коштів за кредитним договором суду не надав. Факт укладення договору, отримання кредитних коштів у визначеному договором розмірі та розміру заборгованості за кредитним договором, зокрема щодо правильності розрахунку в ході розгляду справи відповідачкою не спростовано. Сума заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідачки, встановлена судом на підставі досліджених доказів, достовірність та належність яких відповідачкою не спростована, а тому підлягає стягненню з відповідачки у розмірі, визначеному судом. Окрім того загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Як встановлено судом, укладений відповідачкою кредитний договір нею не оспорювався та не визнавався судом недійсним. У разі неспростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому суд враховує, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. З врахуванням наведеного, сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідачки становить 5 745 грн., в тому числі: 3 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2 745 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також слід стягнути понесені останнім витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 1 920,87 грн. (5 745 грн. х 2 422,40 грн. / 7 245 грн. = 1 920,87 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial