Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок «А1», який має загальну площу 58,7 м2, житлову площу 43,4 м2, та складається з житлових кімнат площею 13,9 м2, 6,2 м2, 8,0 м2, 15,3 м2, кухні площею 6,8 м2, кладової 2,0 м2, веранди «а1» площею 6,5 м2, крильця «а» з надвірними будівлями і спорудами: літня кухня «Б1», гараж «В1», сарай «г1», вбиральня «Д1», паркан - №1, мощення І, розташований за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначено, що 28.05.1990 р. позивач уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого купила житловий будинок житловою площею 43,4 м2, загальною площею 58,7 м2 з надвірними будівлями: літня кухня, гараж, сарай, вбиральня, крильце, паркан, мощення, які знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після початку повномасштабного вторгнення позивач вимушена була переміститися на безпечну територію з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. На сьогоднішній день позивачу відомо, що будинок є пошкодженим, про що подавалися відомості до поліції та наявний витяг з ЄРДР, однак відстежувати стан майна постійно неможливо через перебування в окупації. Виходячи з вищевикладеного, оскільки було втрачено оригінали документів на житловий будинок, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про житловий будинок відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на житловий будинок у БТІ з тимчасово окупованої території на даний час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності та право на отримання від держави компенсації за пошкоджене житло. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 16 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначає, що Ольгинська селищна військова адміністрація Волноваського району Донецької області позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 28 травня 1990 року, посвідченого головою Миколаївської сільської Ради, який зареєстровано 18 червня 1990 року Бюро технічної інвентаризації м. Волновахи Донецької області, реєстраційний напис №1111, позивачу на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.10-11). Згідно копій технічного паспорта на квартиру, де власником зазначено позивача, генерального плану, довідки-характеристики, акту оціночної вартості домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,70 кв.м., складається з житлового будинку «А1», загальною площею 58,7 м2, житлову площу 43,4 м2, та складається з житлових кімнат площею 13,9 м2, 6,2 м2, 8,0 м2, 15,3 м2, кухні площею 6,8 м2, кладової 2,0 м2, веранди «а1» площею 6,5 м2, ганок «а?» з надвірними будівлями і спорудами: літня кухня «Б1», гараж «В1», сарай «Г1», вбиральня «Д1», паркан - №1, мощення І (а.с.12-15). З 18 липня 1985 року позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-9). Відповідно до листа відділу «Центр надання адміністративних послуг» Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області від 09 липня 2025 року щодо відомостей про проведення реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , наразі доступ до реєстрових книг та реєстраційних справ, зберігачем яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «Волноваське бюро технічної інвентаризації», - відсутній. Підприємство та документація не евакуйовані та знаходяться на тимчасово окупованій території (а.с.16). Відомості про реєстрацію права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні (а.с.16 зворотна сторона). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовано на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за позивачем права власності.

Outcome: approved