Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи. Позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав відносно синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 17.08.2007 по 04.12.2020 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. З ним мають спільних дітей. Шлюб з відповідачем був розірваний у зв`язку з аморальним способом життя відповідача. 19.02.2021 та 18.04.2021 відповідач вчинив насильство щодо позивачки у зв`язку з чим на нього було накладене стягнення постановою суду від 27.04.2021. Згідно рішення суду від 27.01.2021 відповідач має сплачувати аліменти на утриманні дітей, але не сплачує та має заборгованість у сумі 284 040,21 грн. Відповідач не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їх життям, навчанням не бачиться з дітьми, не відвідує батьківські збори. Натомість усе піклування про дітей повністю здійснюється позивачкою. На підставі зазначеного вважає, що відповідача можливо позбавити батьківськи прав до дітей. Відповідач відзив не подавав. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали. Окремо позивачка пояснила, що немає зв`язку з відповідачем та після припинення шлюбу не зверталася до нього, щодо надання допомоги по вихованню дітей. Разом з цим пояснила, що після припинення шлюбу відповідач створив їй нестерпні умови для проживання у квартирі й вона вимушена була з дітьми залишити та винаймати іншу. Після припинення відносин відповідач самостійно жодного разу не намагався поспілкуватися з дітьми, поцікавитися їхнім життям. Діти втратили зв`язок з відповідачем, не згадують про нього та не бажають спілкуватися з ним. Третя особа Управління Служба у справах дітей Сумської міської ради, письмових пояснень не подавала. Під час розгляду справи представник третьої особи підтримав позов у частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] . Вважає, що відповідача неможливо позбавити батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] , оскільки син досяг повноліття. Управління Служба у справах дітей Сумської міської ради надало висновок від 28.11.2025 №1864/27.1-27 у якому вважає за можливе позбавити батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] , [INFO] . Висновок мотивований тим, що дитина проживає з позивачкою та забезпечена необхідними умовами для проживання та навчання. Зі слів позивачки батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків близько трьох років тому. Зі слів дитини батько взагалі не підтримує зв`язку, не вітає з днем народження та святами, участі у вихованні не бере. Розмову з відповідачем провести не вдалося. Дитина сторін [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні пояснив, що після розлучення батьків залишився з матір`ю. Пригадує, що батько застосовував до матері домашнє насильство. Після того як виїхали з квартири батько з ним не спілкується та не допомагає. Коли востаннє спілкувався з батьком не пам`ятає, але вважав щонайменше два роки. Його номер телефону не відповідає. Бачив батька на похоронах дідуся, але поспілкуватися не вдалося, оскільки батько був у стані сп`яніння. Бажає, щоб батька позбавили батьківських прав. Дитина сторін [PERSON] , [INFO] , пояснив, що проживає з матір`ю та братом. Згадує, що коли жили разом з батьком, той кричав та ображав. Загалом батька не знає та не пам`ятає. Батько не телефонує та не цікавиться його життям й справами у школі. Відповідач до суду не з`явився і завчасно не повідомив про поважність причин неявки. Судова повістка, копія ухвали направлені відповідачу за зареєстрованим місцем проживання. Однак документи повернулися до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» від 23.12.2025. Крім того, при подачі позову до суду позивачем надано докази відправлення копії позову відповідачу. Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відтак відповідач є таким, що належно повідомлений про дату і місце розгляду справи. Таким чином згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України немає перешкод для судового розгляду. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 06.10.2025 судом прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 10.11.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд установив, що з 17.08.2007 по 05.01.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 04.12.2020 у справі №592/10395/20, яке міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Сторони мають спільних дітей, синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження. Позивачка й відповідач разом з дітьми проживали за адресою [ADDRESS] . З 24.04.2021 позивачка з дітьми проживає у [ADDRESS] , що підтверджується актами про фактичне місце проживання та договором найму житла від 21.04.2021. Постановою судді Ковпаківського районного суду м.Суми від 27.04.2021 у справі №592/2913/21 на відповідача накладено стягнення за застосування домашнього насильства до позивачки 19.02.2021 та 18.04.2021, а саме за те, що він виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, штовхав. Під час розгляду протоколів у суді відповідач свою вину визнавав. Згідно довідки Сумського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ №10 Сумської міської ради від [PERSON] навчався у закладі з 01.09.2024. За період 2024-2025 років батько не відвідував батьківські збори. Згідно довідки Сумського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ №10 Сумської міської ради від [PERSON] навчався у закладі з 01.09.2024 по 30.05.2024. За період 2024-2025 років батько не відвідував батьківські збори. 19.08.2025 державний виконавець Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми надав позивачці розрахунок заборгованості зі сплати аліментів відповідачем станом на дату видачі. З розрахунку вбачається, що у виконавця перебуває на виконанні виконавчий лист виданий на виконання рішення Ковпаківського районного суду м.Суми у справі №592/14226/20. Відповідач сплачував аліменти у період вересня 2021 року липня 2022 року. Згідно розрахунку у період грудня 2020 року - серпня 2025 року боржник здійснив вісім платежів. Потім боржник системно не сплачував аліменти. На час видачі розрахунку борг становив 284 040 грн. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин вбачається, що спірні правовідносини є сімейними. Для надання оцінки наявним правовідносинам та вирішення справи слід врахувати наступне. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Отже позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який може бути застосований до батька, якщо той ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Мотивована оцінка аргументів позивача та третьої особи щодо відсутності підстав для задоволення позову. Разом з цим на порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачка не надала належних, допустимих й переконливих доказів свідомого, винного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків до дітей. Під час розгляду позивачка визнавала ті обставини, що вона також не зверталася до відповідача щоб він надав допомогу по вихованню дітей, виконував свої обов`язки тощо. Також вона не надала доказів того, що зв`язок батька з дітьми шкодить їх інтересам, й поведінка відповідача стала такою, що не буде змінена. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивачка не довела, та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Також заявлені позивачкою обставини не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав до повнолітнього сина. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок від 28.11.2025 №1864/27.1-27 Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про можливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Сам по собі висновок не може свідчити про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини. Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради при наданні висновку вдалося до оцінки доказів, які досліджені у справі та пояснень позивачки й дитини. Проте ураховуючи наведене вище вбачається, що у висновку неповно оцінені докази та пояснення позивачки. Суд оцінивши докази, дійшов висновку, що позивачка не довела підстав для позбавлення батьківських прав відповідача. У висновку містяться пояснення позивачки, які не знайшли підтвердження дослідженими доказами. На підставі зазначеного суд не погоджується з висновком Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради адже він суперечить встановленим обставинам. Твердження [PERSON] зазначені у висновку теж суд не може вважати достатніми, адже у своєму віці він не може правильно оцінити важливість існування зв`язку з батьком. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачка не надала належних і допустимих доказів у обґрунтування позбавлення відповідача батьківських прав. Позбавлення батьківських прав відповідача є не доцільним, оскільки такий захід є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Ураховуючи наведене у сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивачки є необґрунтованими, відтак у задоволенні позову слід відмовити. Інші доводи сторін не спростовують встановлених обставин та наведених висновків суду. Ураховуючи характер відносин між неповнолітньою дитиною та батьком, підстави заявленого позову суд вважає, за доцільне попередити відповідача про зміну ставлення до обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина та про позбавлення батьківських прав у разі ухилення від виконання батьківських обов`язків. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed