Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Виконавчий комітет Ковельської міської ради, в особі органу опіки та піклування, в інтересах малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач або [PERSON] ) про позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та стягнення на їх користь аліментів, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - [PERSON] (далі - третя особа або [PERSON] ,.). Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є мамою двох малолітніх дітей дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] тривалий час перебувала щ дітьми в осіб, які зловживали алкогольними напоями та наркотичними речовинами, залишала дітей в сторонніх осіб. Працівники соціальних служб проводили з відповідачкою відповідну роботу щодо виконання нею обов`язків, неодноразово направляли [PERSON] на лікування від алкогольної залежності, а малолітніх дітей рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради від 12.03.2023 влаштовано на цілодобове перебування до інтернату групи ДНЗ №6 м. Ковеля. Робота соціальних служб з [PERSON] не дала позитивного результату, вона з осені 2024 почала вести асоціальний спосіб життя, повністю перестала займатись дітьми, тому [PERSON] та [PERSON] з 31.12.2024 влаштовано до Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей. За цих обставин [PERSON] неодноразово викликали у січні, лютому та квітні 2025 на засідання Комісії з питань захисту прав дитини , однак остання жодним чином не відреагувала, не цікавилась навчанням, вихованням, утриманням дітей у зв`язку з чим її було притягнуто Ковельським міськрайонним судом до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП. Рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради від 08.05.2025 затверджено висновок органу опіки про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її малолітніх дітей. Також позивач просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання двох її малолітніх дітей в розмірі 2000,00 грн щомісячно на кожну дитину починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повнолітття. На підставі положень ст. 165, 141 ,150 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства» позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалась. Третя особа письмових пояснень по суті спору суду не подала. Ухвалою суду від 10.06.2025 відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання у справі призначено на 08.07.2025. У судове засідання 08.07.2025 прибув позивач та відповідачка. Ухвалою від 08.07.2025 суд залучив до участі у справі третю особу без самостійних вимог - [PERSON] , судове засідання у справі відклав на 05.08.2025. Судове засідання 05.08.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці, судове засідання призначено на 09.09.2025. Ухвалою від 09.09.2025 суд витребував інформацію щодо виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей у КУ «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», Ковельського міськрайонного територіального медичного об`єднання, Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №6 «Світлячок», Закладу загальної середньої освіти «Ліцей №11», Службі у справах дітей Виконавчого комітету Ковельської міської ради. Судове засідання суд відклав на 03.10.2025. У судове засідання 03.10.2025 прибув представник позивача і третя особа [PERSON] [PERSON] пояснив суду, що є батьком малолітнього [PERSON] . Зараз є діючим військовослужбовцем. Зазначив, що до служби проживав з відповідачкою однією сім`єю. Під час спільного проживання відповідачка дбала про дітей, доглядала за ними, зазначив, що діти дуже люблять відповідачку. Повідомив, що після того ,як [PERSON] пішов на військову службу, відповідачка познайомилась з компанією яка веде асоціальний спосіб життя, тому перестала проявляти батьківську турботу до дітей. Зазначив, що зараз відповідачка поїхала закордон на заробітки, вона намагається виправитись, заробити грошей для дітей і для себе на прожиття. Просив суд не позбавляти відповідачку батьківських прав. Також зазначив, що хотів би сам усиновити [PERSON] , однак орган опіки та піклування йому відмовив, оскільки він має судимість. Ухвалою від 03.10.2025 суд витребував інформацію у КНП «Ковельський Центр первинної медико-санітарної допомоги» Ковельської міської ради щодо виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей, судове засідання відклав на 11.11.2025. Ухвалою від 11.11.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 23.12.2025. 23.12.2025 прибув представник позивача, який підтримав позовні вимоги просив їх задовольнити, суд вирішив заслухати думку малолітніх дітей щодо предмету спору, судове засідання відклав на 06.02.2026. 06.02.2026 прибули представник позивача, відповідач третя особа не прибула. Суд заслухав представника позивача, яка просила позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач зазначила, що хотіла б проживати разом зі своїми дітьми і дбати про них, однак вона не має житла. Адреса за якою вона прописана не придатна для цього, оскільки там проживає її тітка зі своєю сім`єю у якій п`ятеро дітей. Відповідач пояснила, що їздила закордон на сезонні роботи, щоб покращити своє матеріальне становище. Зараз відповідачка проживає у своєї сестри, яка виділила їй кімнату. Повідомила, що сестра не проти, щоб з нею проживали її діти. Однак відповідач зазначила, що їй самостійно важко дбати про дітей, їх немає на кого залишити. Повідомила, що не має освіти. Роботи в [PERSON] знайти не може, тому планує їздити на роботу закордон. Зазначила, що у неї немає алкогольної залежності, перебуваючи на роботі закордоном вона зовсім не вживала алкоголь. У судовому засіданні суд також заслухав малолітніх [PERSON] та [PERSON] , які повідомили суду, що люблять маму [PERSON] , хотіли б проживати з нею, але там де вони проживають зараз їм також подобається. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. У судовому засіданні 06.02.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та повідомив присутніх, що проголошення повного судового рішення відбудеться у судовому засіданні 16.02.2026. Вивчивши матеріали справи суд встановив такі обставини. [PERSON] народився [INFO] , батьком якого зазначений [PERSON] , а мамою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 20.07.2021. [PERSON] народилася [INFO] , батьком якої зазначений [PERSON] , а мамою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 11.02.2020. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 18.06.2024 стверджується, що запис про батька [PERSON] в актовому записі про її народження зроблений в порядку ст. 135 СК України. Наказом Служби у справах дітей від 27.11.2023 №022-03.2 та №023-03.2 [PERSON] та [PERSON] взято на облік у службі у справах дітей Ковельського міськвиконкому, підстава - ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради №330 від 12.10.2023 малолітніх [PERSON] . Та [PERSON] направлено в групу для дітей, що потребують соціального захисту при закладі дошкільної освіти комбінованого типу №6. 14.03.2024 Ковельський міський центр соціальних служб звернувся до Громадської організації «Центр допомоги жінкам та дітям «ПЕНУЇЛ» з проханням посприяти поселенню [PERSON] з її двома дітьми до центру. 11.09.2024 Ковельський міський центр соціальних служб звернувся з листом до Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради з проханням розглянути питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] оскільки остання веде аморальний спосіб життя, не працевлаштувалась, не пройшла курс лікування від алкогольної залежності. Листом від 16.09.2024 ЗДО №6 - Центр розвитку дитини повідомляє [PERSON] у справах дітей, що відповідачка неналежно виконує свої батьківські обов`язки, діти відвідують заклад дуже рідко, одягнуті неохайно і в брудному одязі. Актами прийому дитини до центру від 31.12.2024 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] направлено до Комунальної установи «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» служби у справах дітей Волинської ОДА. Службою у справах дітей неодноразово проводилося обстеження умов проживання дітей [PERSON] та [PERSON] за місцями їхнього проживання, що підтверджується відповідними актами від 06.09.2023 (умови проживання незадовільні, відповідач перебуала напідпитку), 20.11.2023 (діти мають місце для відпочинку та ігор умови проживання задовільні), 15.12.2023 (умови проживання задовільні є меблі, ліжко, котел, відповідачка схильна до вживання алкоголю), 21.02.2024 (температурний режим у помешканні не відповідає нормі, обігрів повітряним каміном, оскільки є борг за газ, є скарги сусідів на поведінку відповідачки оскільки зловживає спиртними напоями), 18.07.2024 (умови проживання задовільні, сім`я знаходиться під наглядом релігійної організації, відвідує двічі на тиждень зібрання, діти відвідують днз), 08.09.2024 (умови проживання задовільні, в помешканні не прибрано, у дітей брудний одяг, недостатньо харчів, відповідачка невміло розпоряджається коштами які їй виплачуються, як допомога, не вистачає на місяць, не оплачує за садок, ввечері в помешкання приходять особи з аморальною поведінкою). Листом від 09.04.2025 Начальник Ковельського РУП ГУНП у Волинській області повідомив Службу у справах дітей Ковельської міської ради, що під час перевірки [PERSON] підтвердилось неналежне виконання нею батьківських обов`язків щодо її дітей [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим складено щодо відповідачки протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП та відібрано пояснення. З пояснень [PERSON] від 07.04.2025 видно, що остання визнає неналежне виконання нею батьківських обов`язків, не має постійного місця проживання, не працевлаштована, визнає що зловживає алкогольними напоями, розуміє що такі дії можуть призвести до позбавлення її батьківських прав. 22.05.2025 Ковельський міський центр соціальних служб звернувся з листом до Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради з проханням розглянути питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] оскільки остання веде аморальний спосіб життя, не працевлаштувалась, не пройшла курс лікування від алкогольної залежності. Рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради № 161 від 08.05.2025 затверджено висновок органу опіки та піклування м. Ковеля «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] та [PERSON] » Відповіддю від 15.09.2025 на запит суду Заклад дошкільної освіти №6 «Світлячок» повідомляється, що протягом навчального року 2023-2024 малолітні [PERSON] та [PERSON] рідко відвідували навчальний заклад, мама відповідала, що їй немає як відвезти дітей до закладу, а згодом взагалі діти перестали відвідувати його. Мама ігнорувала збори, приводила дітей у брудному одязі, не цікавилась чим займаються діти у садку. Відповіддю від 18.09.2025 на запит суду Ковельське МТМО повідомло, що діти [PERSON] та [PERSON] зверталися за медичною допомогою у 2019, 2021, 2025 роках, водночас інформацією хто здійснював їх супровід з дорослих, установа не володіє, також повідомляється, що в медичній інформаційній системі «Доктор Елекс» наявна інформована добровільна згода [PERSON] від 18.02.2025 на проведення діагностики та лікування своїх малолітніх дітей (форма 003-6/о). Відповіддю від 26.09.2025 на запит суду КУ «Волинський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» повідомляє, що дітей [PERSON] та [PERSON] відповідачка востаннє відвідувала 28.04.2025. Відповідач не телефонує до дітей, також не телефонує до працівників центру, про стан здоров`я дітей не цікавиться. Актом від 26.09.2025 підтверджується обстеження умов проживання малолітніх дітей за адресою [ADDRESS] , встановлено, що за цією адресою відповідачка з дітьми не проживає. Наказом Служби у справах дітей Ковельскої міської ради від 27.10.2025 зобов`язано влаштувати строком на три місяці малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в дитячий будинок сімейного типу сім`ї [PERSON] . Діти були влаштовані до вказаного будинку 28.10.2025, що підтверджується копіями відповідних актів. Наказом Служби у справах дітей Ковельскої міської ради від 27.01.2025 продовжено строк перебування малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в дитячому будинку сімейного типу сім`ї [PERSON] терміном на три місяці. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо позбавлення батьківських прав відповідача щодо її неповнолітнього сина. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 04.12.2024 у справі № 133/747/23, від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; пункт 76, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін. У ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23). У ч.5, 6 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18). За положенням ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Зазначена позиція міститься постанові Верховного суду від 04.12.2024 у справі № 133/747/23. Дослідивши поданий до позову висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, суд зазначає, що зазначений висновок базується на поясненнях відповідачки від 07.04.2025 у яких вона визнала факт невиконання нею батьківських обов`язків, а також на інформації з ДНЗ №6, Ковельського МЦСС, актах обстеження умов проживання. Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не містить належного та обґрунтованого мотивування щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, зокрема не наведено переконливих доказів свідомого, систематичного та тривалого ухилення від виконання батьківських обов`язків, відсутності інтересу до дитини, а також наявності реальної загрози для життя, здоров`я чи психічного розвитку дітей з боку матері. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші). У правовідносинах, що зачіпають особливо чутливу сферу - інтереси та благополуччя дитини, які мають перевагу над формальним застосуванням норм права, питання позбавлення батьківських прав як крайнього заходу впливу на батьків потребує індивідуального підходу та має вирішуватися лише після повного, всебічного й об`єктивного дослідження всіх релевантних обставин і доказів. Доведення обставин, які можуть бути підставою позбавлення відповідача батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 739/2159/18). Із матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідачки загалом свідчить про наявність у неї наміру брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою і сином, а також виконувати покладені на неї материнські обов`язки. Відповідачка вживала заходів для поліпшення свого матеріального становища, зокрема виїжджала на сезонні роботи за кордон. Неможливість належного виконання батьківських обов`язків зумовлена відсутністю у неї житла, необхідністю самостійно проживати з дітьми, відсутністю родичів, які могли б надати допомогу, проходженням батьком сина військової служби у Збройних Силах України та відсутністю доказів його фінансової підтримки. Крім того, відповідачка не має постійного місця роботи, яке забезпечувало б стабільний дохід для утримання дітей, а також необхідних знань і навичок з фінансового планування сімейного бюджету. Встановлені обставини, а саме обмежене спілкування матері з дітьми після їх влаштування до реабілітаційного центру та дитячого будинку сімейного типу, відсутність матеріального забезпечення та участі у вихованні, самі по собі не можуть слугувати підставою для позбавлення її батьківськихправ. Також суд враховує те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, а тому суд не вбачає підстав, передбачених ч.1 ст.164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. На підставі наведеного вище, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Отже, обов`язок із забезпечення належного рівня життя дітей покладений в рівній мірі як на батька так і на матір. Отже, аліменти є важливим механізмом, який гарантує виконання батьками свого обов`язку забезпечувати дитину всім необхідним для її добробуту: соціальними благами, якісним харчуванням, житлом, розвагами, захистом та піклуванням. Правовий зв`язок між батьками та дитиною базується на її походженні й не залежить від наявності чи відсутності шлюбу між батьками. Тому обов`язок утримувати дитину зберігається незалежно від сімейного стану батьків, чи перебувають вони у шлюбі між собою, чи шлюб розірваний, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, є правомірними. Суд встановив, що на сьогодні малолітні діти [PERSON] та [PERSON] перебувають у дитячому будинку сімейного типу [PERSON] , яким продовжено строк перебування у ньому на три місяці з 27.01.2025. У ч.2, 3 ст.193 СК України зазначено, що якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Доказів того, що відповідача брала участь в утриманні дітей під час перебування їх в реабілітаційному центрі та дитячому будинку сімейного типу у матеріалах справи відсутні. Отже, відповідачка не позбавлена обов`язку сплачувати аліменти на своїх дітей, протягом періоду коли вони перебувають у відповідних закладах. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати на малолітніх дітей, суд зазначає таке. Під час визначення розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статті 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Встановлюючи мінімальний розмір аліментів держава визначає лише орієнтир щодо гарантованих мінімальних меж. Суд визначає розмір аліментів з урахуванням усіх обставин справи, які встановлює на підставі поданих сторонами доказів. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 2000,00 грн на місяць на утримання кожного з неповнолітніх дітей - [PERSON] (6 років) та [PERSON] (4 роки). Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2817,00 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років становить 3512,00 грн. На виконання положень ч. 1 ст. 182 СК України, позивач не надав суду доказів того, що у відповідача наявні на праві власності, володіння та/або користування майно та майнові права, у тому числі рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, виключні права на результати інтелектуальної діяльності, корпоративні права. У справі відсутні докази того, що відповідач здійснив витрати, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, чи інші витрати, що перевищують його заробіток (доходи). Суд враховує, що відповідачка немає постійного джерела доходу та місця проживання, для покращення майнового стану перебувала закордоном на сезонних роботах. Відтак, позивач не довів, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі заявленому в позовних вимогах. Тому, на переконання суду, враховуючи спільний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, необхідність забезпечення гармонійного розвитку дитини, враховуючи відсутність сталого доходу у відповідачки, стягнення з неї аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, буде справедливим та об`єктивним з врахуванням наведених вище обставин. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: partial