Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача 29 січня 2026 року ТОВ «Споживчий Центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року на загальну суму 20 584 грн. Позовна заява мотивована тим, що 29 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] , шляхом підписання електронним підписом (вчиненим одноразовим ідентифікатором), був укладений кредитний договір № 27.06.2025-100002826, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 7 000 грн строком на 140 днів. На виконання умов вказаного договору ТОВ «Споживчий Центр» перерахувало позичальнику грошові кошти в сумі 7 000 грн 00 коп., що підтверджується відповідною квитанцією. Позичальник не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого станом на дату подання позову виникла заборгованість на загальну суму 20 584 грн, яка складається із заборгованості за: тілом кредиту - 7 000 грн; процентами - 8 820 грн.; комісією 1264 грн та неустойкою 3 500 грн. Відповідачка [PERSON] відзив на позовну заяву до суду не подала, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надала. ІІ. Процесуальні дії у справі 02 лютого 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Представник позивача Балюх Є.О. у позовній заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] відзив на позовну заяву та інші письмові пояснення до суду не подала, про зміну своєї зареєстрованої адреси проживання суд не повідомила. Водночас вона була належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на її зареєстровану адресу місця проживання. Поштове відправлення не було вручено відповідачці, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки та повернулося до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічної правової позиції дотрималася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), вказавши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що поштові відправлення, повернуті із позначкою «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх направлення на реальну адресу реєстрації фізичної особи. З урахуванням наведеного, а також відсутності в матеріалах справи відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідачки, суд дійшов висновку, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного повідомлення [PERSON] про розгляд справи та надання їй можливості реалізувати своє право на захист, що відповідає вимогам статей 128131, 274, 280 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для заочного розгляду справи, у зв`язку з чим здійснює її розгляд у заочному порядку відповідно до статей 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 29 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено договір № 27.06.2025-100002826, який підписаний одноразовим ідентифікатором позичальника «Е497» (а. с. 17 23). Згідно заявки, яка є невід`ємною частиною договору, сума кредиту - 7 000 грн (п. 2) строком на 140 днів з дати його надання (п. 3), дата повернення 15.11.2025 (п. 4). Процентна ставка - фіксована незмінна у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (п. 6). Комісія, пов`язана з наданням кредиту - 1 400 грн (п. 7). Неустойка 70 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (п. 15). В заявці позичальником [PERSON] вказано картковий рахунок, на який слід перерахувати кошти: [NUMBER] (а.с. 20 21). У пункті 18 заявки кредитного договору та пункті 18 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (Акцепт) кредитного договору вказано, що способом ідентифікації та верифікації споживача є отримання ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ (а.с. 21, 22 зворотна сторона). Позивачем надано інформацію з системи BankID НБУ, яка містить інформацію позичальника: номер телефону, а також серію, номер паспорта, коли і ким виданий; індивідуальний податковий номер (а.с. 12). 29 червня 2025 року о 21:14:18 кредитні кошти в сумі 7 000 грн були перераховані відповідачці ТОВ ФК «Контрактовий дім», який надає посередницькі послуги з перерахування коштів, за допомогою платіжної системи «EasyPay» шляхом зарахування на карту № [NUMBER] , призначення платіжної операції видача за договором кредиту № 27.06.2025-100002826 (а.с. 13). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором - 20 584 грн, яка складається із заборгованості за: тілом кредиту - 7 000 грн; процентами - 8 820 грн.; комісією 1264 грн та неустойкою 3 500 грн (а.с. 9-11). Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Станом на момент розгляду справи відповідачка не надала суду доказів сплати вказаної суми заборгованості. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення електронного договору про споживчий кредит Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Водночас як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частинами 1, 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Водночас з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року був вчинений в електронній формі, який було підписано з використанням позичальником [PERSON] електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відтак на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Частинами 1-12 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6, 12 ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Як вбачається з матеріалів справи, 29 червня 2025 року відповідачка звернулася до ТОВ «Споживчий Центр» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим електронним підписом підписала заявку, яка є частиною пропозиції про укладення кредитного договору(оферти), шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, який був власноручно введений відповідачкою для електронного підпису, у відповідності до вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні кредитного договору відповідачка [PERSON] сама надала відомості, які її ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, місце роботи, номер телефону, номер банківської картки. Саме на вказаний нею номер телефону позивачем було направлено одноразові ідентифікатори, якими [PERSON] скористалася, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши вказаний договір та паспорт споживчого кредиту. Суд дійшов висновку, що договір про надання кредиту № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року підписаний відповідачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладеним. Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 10.06.2021 року у справі № 234/7159/20, від 12.08.2022 у справі № 234/7297/20, від 09.02.2023 у справі № 640/7029/19. Водночас доказів на спростування відповідності анкетних даних [PERSON] в зазначеному договорі стороною відповідачки не надано. Також не надано доказів про те, що персональні дані відповідачки були використані для укладення кредитного договору від її імені. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не зверталася. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Водночас вимог про визнання кредитного договору № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року недійсним (неукладеним) не заявлено, договору щодо інших правовідносин між сторонами відповідачкою не надано, в матеріалах справи наявні лише копії вказаного кредитного договору, наданих позивачем. Отже, наведене безумовно свідчить про те, що відповідачка ознайомилася і погодилася з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Приписами статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено укладання між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] договору № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року про надання кредиту. Отримання відповідачкою кредитних коштів в розмірі 7 000 грн підтверджується відповідною довідкою, згідно якою вказані кредитні кошти відправлені [PERSON] одним траншем за допомогою платіжної системи «EasyPay» шляхом зарахування на банківську карту. В даному випадку переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідачка отримала обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язана повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Тобто матеріалами справи підтверджено, що 29 червня 2025 року у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію», ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] строком на 140 календарних дні уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі № 27.06.2025-100002826 на суму 7 000 грн. Указані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). Звертаючись із позовом, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року у розмірі - 20 584 грн, яка складається із заборгованості за: тілом кредиту - 7 000 грн; процентами - 8 820 грн.; комісією 1264 грн та неустойкою 3 500 грн. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами договору. Щоденні нарахування процентів за договором здійснювалися виключно в межах строку його дії та за процентною ставкою, погодженою сторонами. Також відповідачкою частково було сплачено кредит, а саме: 21.07.2025 (відсотки - 980 грн та комісію 136 грн), що підтверджується розрахунками заборгованості. Водночас відповідачкою не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. Встановлення банком комісії в розмірі 1 400 грн 00 коп. у кредитному договорі № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Вказаний висновок суду корелюється з правовими позиціями, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19. Щодо вимоги про стягнення неустойки Водночас пред`являючи вимоги про погашення кредиту позивач просить окрім заборгованості за основною сумою боргу, процентами та комісією стягнути з відповідачки 3 500 грн 00 коп. неустойки. Суд ураховує, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Пеня, як різновид неустойки, характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер нарахування пені за кожен день прострочення. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). Відповідно до п. 15 Заявки кредитного договору № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року сторони погодили неустойку 70 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Водночас відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1)в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2статті 625ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. За таких обставин позов в частині стягнення з відповідачки 3 500 грн неустойки задоволенню не підлягає. Висновки З огляду на викладене та з урахуванням невиконання відповідачкою [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 27.06.2025-100002826 від 29 червня 2025 року, позовні вимоги ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 17 084 грн (з урахуванням сплаченої суми), що складається з заборгованості за: тілом кредиту - 7 000 грн; процентами - 8 820 грн. та комісією 1 264 грн. В іншій частині, а саме в стягненні заборгованості за неустойкою в сумі 3 500 грн, позов задоволенню не підлягає. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Судом установлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 662 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 27.01.2026 (а.с. 14). Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позов задоволено частково у розмірі 17 084 грн із заявлених 20 584 грн, що становить 82,99% від суми позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 209 грн 52 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 452 грн 88 коп. слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: partial