Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . У шлюбі народилися троє синів: [PERSON] , 1993 року народження, [PERSON] , 1995 року народження, та [PERSON] , 1999 року народження. За життя [PERSON] заповіту не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а також на майно, яке він фактично прийняв після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , зокрема на житлові будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивачка подала заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу, а діти спадкодавця подали заяви про відмову від прийняття спадщини на її користь. Інші спадкоємці у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Постановою приватного нотаріуса від 11.12.2025 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно та відсутністю відомостей про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Нотаріусом встановлено, що власником вказаного житлового будинку раніше був [PERSON] , який помер [INFO] . Його син [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа № 14/2015, однак за життя не оформив право власності на зазначене майно та не здійснив державну реєстрацію речового права. Саме з цих підстав нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснив необхідність звернення до суду для вирішення питання щодо належності спірного майна спадкодавцю та визнання права власності на нього у судовому порядку. Позивачка зазначає, що оформити спадкові права у нотаріальному порядку неможливо у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, тому просить визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. Ухвалою суду від 27 січня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивачки подала до суду заяву, у якій просила здійснювати розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивачки, зазначивши про повну підтримку заявлених позовних вимог. Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без участі їх представника. У заяві зазначено, що відповідач не заперечує проти задоволення позову. З огляду на неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). Померлий [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 8). У шлюбі [PERSON] та [PERSON] народилися троє синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується постановою нотаріуса, виданими свідоцтвами про право на спадщину за законом та довідкою Голятинського старостинського округу (а.с. 9, 12). За життя [PERSON] заповітного розпорядження не залишив, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с. 12, 14). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому за життя нерухоме майно, а також на майно, яке він успадкував після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , а саме земельні ділянки та житлові будинки [ADDRESS] (а.с. 13, 18, 20, 21). На час смерті спадкодавця він був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним за цією адресою проживали та були зареєстровані його сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; інших осіб за цією адресою не проживало та не було зареєстровано, що підтверджується довідкою № 124 від 19.05.2025 року (а.с. 9). Позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу Дунаєву Ю. М. Діти померлого [PERSON] , 1999 року народження, [PERSON] , 1995 року народження, та [PERSON] , 1993 року народження подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини на користь своєї матері [PERSON] . Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від її прийняття у встановлений законом строк не зверталися. За наведених обставин позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] , що підтверджується постановою нотаріуса від 11.12.2025 року та виданими свідоцтвами про право на спадщину за законом щодо земельних ділянок, які належали спадкодавцеві за життя, а також щодо майна, успадкованого ним після смерті батьків (а.с. 12, 14, 16). Разом із тим 11.12.2025 року приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою для відмови визначено відсутність правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок з господарськими будівлями, а також відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності на це майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зі змісту постанови нотаріуса вбачається, що у спадковій справі відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нього. Водночас відповідно до виписки з погосподарської книги, виданої Голятинським старостинським округом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області 19.05.2025 року за № 123, власником зазначеного житлового будинку був [PERSON] (а.с. 12, 21). На момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] та проживав у [ADDRESS] , разом із ним фактично проживали: [PERSON] син, [PERSON] невістка, [PERSON] онук, [PERSON] онук. Зареєстрованими за цією адресою були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Голятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 21.04.2015 року № 334, яка міститься у матеріалах спадкової справи № 14/2015. Встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] прийняв шляхом подання заяви про прийняття спадщини, за якою була відкрита спадкова справа № 14/2015, однак спадкових прав належним чином не оформив та державну реєстрацію права власності на зазначене майно за життя не здійснив. З огляду на відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та реєстрації права власності за спадкодавцем, нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок та роз`яснив право звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до положень частини першої, четвертої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (статті 317 ЦК України). Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у частині 5 статті 11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених статтями 335, 376 та 392 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 ЦК України). Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом установлено, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] у встановлений законом спосіб шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу, що узгоджується з положеннями статей 1268, 1269 ЦК України. Інші спадкоємці першої черги подали заяви про відмову від прийняття спадщини на її користь, у зв`язку з чим позивачка є єдиною спадкоємицею за законом. Матеріалами справи підтверджено, що житловий будинок [ADDRESS] , який є предметом спору, належав батькові спадкодавця [PERSON] , після смерті якого [PERSON] прийняв спадщину, однак за життя не оформив правовстановлюючі документи та не здійснив державну реєстрацію права власності на вказане майно. Саме відсутність оформленого права власності стала підставою для відмови нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину. Разом із тим суд враховує, що відповідно до статей 328, 1216, 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини, незалежно від того, чи були вони оформлені державою шляхом реєстрації. Відсутність державної реєстрації права власності або належних правовстановлюючих документів не свідчить про відсутність самого права та не позбавляє спадкоємця можливості звернутися до суду з вимогою про його визнання. З наданих доказів убачається, що спадкове майно фактично існує, спору щодо нього між спадкоємцями немає, відповідач Міжгірська селищна рада заперечень проти позову не висловила, а матеріалами справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав чи інтересів інших осіб у разі задоволення позову. За таких обставин, враховуючи неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також те, що визнання права власності у судовому порядку є винятковим способом захисту цивільного права у випадках відсутності правовстановлюючих документів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved