Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

ТОВ «Санфорд Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 25.10.2017 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №R01.225.74384. Кредитний договір був підписаний позичальником власноручно. Від імені Банку договір був підписний з використанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Банку та відтиску печатки банку, відтворених за допомогою технічного пристрою відповідно до публічної оферти АТ «Ідея Банк» від 16 вересня 2015 року. Позичальник надав письмову заяву про акцепт вказаної публічної оферти. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 15 802 гривень, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Відповідно до умов договору кредит надається шляхом зарахування коштів на банківський рахунок Позичальника, що відкривається Банком. У п.1.2 Кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 81 місяць з дня підписання Договору, тобто до 25.07.2024 року включно. Згідно п.1.3., 1.4. Кредитного договору позичальник за користування кредитом сплачує банку річну змінювану процентну ставку, яка на день укладення кредитного договору становила 11.36% річних. Згідно до п.2.5. Кредитного договору нарахування процентів здійснюється два рази на місяць за методом «факт/факт». Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту. Відповідно до п.2.1. Кредитного договору Позичальник повертає кредит разом з процентам в 81 щомісячному внеску згідно Графіку щомісячних платежів. Банк свої зобов`язання за умовами вказаного договору виконав повністю та перерахував на поточний рахунок позичальника кошти в сумі 15 802 грн. Позичальник частково виконував свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом із процентними платежами та за весь строк користування кредитом сплатила 6 220 грн. Останній платіж проведено 03.01.2020. Після чого свої зобов`язання відповідач не виконує, кредитні кошти у строки та розмірі, що обумовлені умовами договору не повертає, а тому станом на 16.11.2023 має заборгованість у розмірі 17 328,57 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 12 578,39 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 4 750,18 грн. Станом на 16 листопада 2023 року розмір заборгованості за основним боргом і відсотками не змінився. 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» (та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» був укладений договір факторингу №16/11-23. Таким чином Фактор набув право вимоги до Боржників за Первинними договорами, серед яких і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №R01.225.74384 від 25.10.2017 року. 29 грудня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» уклало з ТОВ «Санфорд Капітал» договір факторингу №29/12-23. Таким чином, відповідно до умов договору факторингу №29/12-23 від 29 грудня 2023 року TOB «Санфорд капітал» набуло право вимоги і є поточним кредитором щодо Заборгованості Боржників за Первинними Договорами. Відповідно до Додатку №2 «Друкований Реєстр Боржників» до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №R01.225.74384 від 25.10.2017 року. Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «Санфорд Капітал» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо АТ «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги 16 листопада 2023 року. Таким чином позивачем додатково жодної суми донараховано не було. За цих підстав позивач звернувся до суду із даним позовом у якому просив окрім вказаної заборгованості стягнути із відповідача судові витрати, які складаються із витрат на сплату судового збору у розмірі 2422.40 грн. та 7 200.00 грн. оплати професійної правничої допомоги адвоката. Ухвалою судді від 21.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощено позовного провадження, в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін). Представником відповідача через систему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Заперечення мотивовані тим, що відповідач не визнає заявлену до стягнення суму заборгованості та ставить під сумнів фактичні обставини, викладені у позові. Зокрема, сторона захисту зауважує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання кредитором своїх зобов`язань щодо фактичного надання кредитних коштів у визначеному договором розмірі. На переконання представника відповідача, долучена до матеріалів справи виписка по рахунку не містить відомостей, які б безумовно підтверджували факт використання позичальником усієї суми кредиту, що, у свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для вимоги про повернення коштів у повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на повне погашення кредитної заборгованості протягом 2020 року через касу банку, зауважуючи, що підтвердні документи не збереглися з об`єктивних причин, зокрема у зв`язку з тривалим проміжком часу та введенням воєнного стану. Сторона відповідача піддає сумніву добросовісність позивача, вказуючи на відсутність будь-якої претензійної роботи чи спроб досудового врегулювання спору протягом п`яти років, а також заперечує юридичну силу представлених розрахунків боргу. Окремо відповідач наголошує на спливі позовної давності, оскільки п. 5.5 Договору встановлено збільшений строк позовної давності (5 років), перебіг якого, за позицією відповідача та з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, має обчислюватися окремо щодо кожного щомісячного платежу. Враховуючи, що останній платіж було здійснено 03.01.2020, відповідач вважає, що строк звернення до суду за всіма періодичними платежами сплив 03.01.2025, що з огляду на подання позову лише 25.06.2025 є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник позивача через систему "Електронний суд" подав до суду відповідь на відзив, у якому вважає заперечення відповідача безпідставними та такими, що не спростовують позовні вимоги. Щодо позовної давності позивач зазначає, що її перебіг було зупинено на підставі закону на період дії карантину (запровадженого постановою КМУ № 211) та воєнного стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), а відтак строк звернення до суду не є пропущеним. Факт надання кредиту в повному обсязі позивач підтверджує долученими до матеріалів справи первинними бухгалтерськими документами, зокрема випискою по рахунку та меморіальним ордером, які згідно з актуальною практикою Верховного Суду є належними доказами здійснення банківських операцій. Спростовуючи доводи про погашення боргу готівкою, позивач наголошує на відсутності будь-яких квитанцій чи платіжних документів з боку відповідача, що в силу ст. 81 ЦПК України покладає на останнього тягар доказування цих обставин. Відсутність досудової претензійної роботи позивач вважає такою, що не перешкоджає реалізації права на судовий захист, оскільки закон не встановлює обов`язкового досудового врегулювання для даної категорії справ. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у заяві від 05.02.2026 розгляд справи просив проводити за його відсутності. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися у порядку встановленому чинним законодавством. Оскільки позивач та відповідач скерували до суду свої доводи та заперечення, які викладені у позовній заяві, відзиві та відповіді на відзив, суд здійснює розгляд матеріалів справи за відсутності представника позивача та відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 25.10.2017 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №R01.225.74384. Вказаний кредитний договір був підписаний позичальником власноручно. В матеріалах справи також міститься заява-анкета позичальника, а також підписана власноручно заява про акцепт публічної оферти. Додано до матеріалів справи додано паспорт споживчого кредиту та графік щомісячних платежів за кредитним договором, які також підписані відповідачем особисто. Дослідивши вказаний кредитний договір суд встановив, що згідно з п. 1.1 та п. 1.2 Договору, банк надав Позичальнику грошові кошти (кредит) на поточні потреби в сумі 15 802,00 грн строком на 81 місяць. Датою видачі кредиту визначено дату списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника (п. 1.2). Позичальник, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти і плату за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до п. 1.3 Договору, за користування кредитом встановлена фіксована процентна ставка у розмірі 11,3660% річних від залишкової суми кредиту. Згідно з п. 1.4 Договору, позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості, розмір якої визначено Графіком щомісячних платежів. Базою для нарахування цієї плати є початкова сума кредиту (п. 2.5). Сторони погодили, що повернення кредиту здійснюється 81 щомісячним внеском включно до 2-го числа кожного місяця згідно з Графіком (п. 2.1). Кінцевий термін кредитування, виходячи зі строку 81 місяць від дати укладення (25.10.2017), визначено до 25.07.2024. За порушення строків виконання зобов`язань Банк має право нараховувати пеню у розмірі 0,15% (до 60 днів прострочення) та 0,65% (з 61 дня) від простроченої суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ (п. 3.3.1). Пунктом 2.4 Договору Позичальник надав Банку право на договірне списання коштів з будь-яких рахунків Позичальника в ПАТ «Ідея Банк» для погашення заборгованості. Також Банк наділений правом вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту у разі прострочення платежу понад один місяць (п. 4.2.3). Своїм підписом відповідачка підтвердила своє ознайомлення та згоду на те, що вказаний Договір та Графік платежів складають договір кредитування, а також надала згоду на його умови, зокрема на повернення кредиту разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості та на черговість погашення заборгованості. АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується ордером-розпорядженням від 25 жовтня 2017 року по особовому рахунку № [NUMBER] . З виписки по рахунку [PERSON] за період 25.10.2017 по 16.11.2023 вбачається, що остання користувалася кредитними коштами, а також здійснювала платежі на погашення кредиту. Так 13.11.2019 та 03.01.2020 відповідач здійснила погашення основного боргу по кредитному договору №R01.225.74384 від 25.10.2017р.. Усього відповідач здійснила сплату коштів за користування вказаним кредитом у розмірі 6 220 грн. Вищевказана виписка по рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та належним доказом наявності заборгованості. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач отримувала кредитні кошти від банку, а також частково повертала кредитні кошти, що також вказує на наявність кредитних правовідносин між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем. Таким чином, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодилася на визначені у ньому умови кредитування, взявши на себе відповідні зобов`язання та частково їх виконала. 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» і ТОВ «ФК «СОНАТІ» було укладено договір факторингу №16/11-23, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» відступило за плату, а ТОВ «ФК «СОНАТІ» набуло права вимоги до позичальників, зазначених у реєстрі боржників. Відповідно до додатку «Друкований Реєстр Боржників № 1» до вказаного договору факторингу №16/11-23 від 16 листопада 2023 року ТОВ «ФК «СОНАТІ» серед інших набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №R01.225.74384 від 25.10.2017 року у розмірі 17 328.57 грн., з яких заборгованість за основним боргом 12 578.39 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 4750.18 грн. 29 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «СОНАТІ» та ТОВ «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу №29/12-23, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «СОНАТІ» відступило за плату, а ТОВ «Санфорд Капітал» набуло права вимоги до позичальників, зазначених у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з друкованого реєстру боржників №1, що є додатком до договору факторингу №29/12-23 від 29 грудня 2023 року, до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №R01.225.74384 від 25.10.2017 року у розмірі 17 328.57 грн., з яких заборгованість за основним боргом 12 578.39 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 4750.18 грн.. Із долученої до матеріалів справи довідки-розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №R01.225.74384 від 25.10.2017 року, сформованої Первісним кредитором (АТ «Ідея Банк»), вбачається, що станом на 16 листопада 2023 року заборгованість відповідачки становить: 17 328.57 грн., з яких заборгованість за основним боргом 12 578.39 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 4750.18 грн.. Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «Санфорд Капітал» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо AT «Ідея Банк», станом на день відступлення права вимоги 29 грудня 2023 року. ТОВ «Санфорд Капітал», як і ТОВ «ФК «СОНАТІ», не здійснювали жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювали. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст.1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, після підписання реєстру прав вимог до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу. Договори факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована. Аналізуючи сукупність наданих доказів, суд приходить до висновку про повну доведеність факту виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Наявність у матеріалах справи ордера-розпорядження та деталізованої виписки по рахунку спростовує заперечення відповідача щодо неотримання коштів. Більше того, здійснення відповідачем часткових платежів на загальну суму 6 220,00 грн свідчить про повне розуміння нею умов кредитування та фактичне визнання боргу через його часткове виконання. Оскільки відповідач не надала власного контррозрахунку, суд приймає розрахунок позивача як обґрунтований та арифметично правильний. Оцінюючи позицію відповідача, суд вбачає в її діях ознаки суперечливої поведінки, спрямованої на ухилення від виконання зобов`язань. Так, у відзиві відповідач одночасно заперечує факт отримання кредиту і водночас стверджує про його повне погашення готівкою, не надаючи при цьому жодного документального підтвердження (квитанцій, чеків тощо). Така взаємовиключна аргументація позбавляє доводи сторони захисту ознак достовірності. Натомість надані позивачем договори факторингу та реєстри боржників підтверджують законність набуття ним права вимоги до відповідача у встановленому законом порядку. Відтак, за відсутності доказів припинення зобов`язання, суд вважає вимоги про стягнення заборгованості законними та доведеними. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність(зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Судом встановлено, що Кредитний договір №R01.225.74384 від 25.10.2017 року укладено на строк 81 місяців, тобто до 25.07.2024 року. Позивач звернувся до суду з позовом 25.06.2025 року. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин настрок дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 карантин закінчився 30 червня 2023 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року карантин було скасовано з 01 липня 2023 року. Таким чином, в період з 02 квітня 2020 року по 01 липня 2023 року було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 рокув Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово було продовжено. Відповідно до п.19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. При цьому, здійснена законодавцем прив`язка продовження строків позовної давності та зупинення їх перебігу до строку дії карантину та воєнного стану є безумовною, а тому наявності жодних додаткових обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, доказувати та оцінювати не потрібно (тобто суди не повинні оцінювати, чи вплинув карантин на особу, чи мала вона реальну можливість подати позов навіть попри карантин тощо). З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості підлягають задоволенню. Вирішуючи питання за вимогами про стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2422.40 грн. Щодо вимог про відшкодування понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До матеріалів справи представником позивача надано ордер на надання правничої допомоги, акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 5 від 05 травня 2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01 квітня 2024 року. При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), тобто склад та розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. Суд враховує, що спірні правовідносини виникли у сфері кредитних правовідносин, а саме стягнення заборгованості за кредитним договором, що є однією із найпоширеніших категорій судових спорів, а тому формування правової позиції, не потребує значних часових та інтелектуальних затрат для особи, яка надає професійні юридичні послуги. Більш того, представник не брав участі в судових засіданнях. Слід зазначити, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих витрат позивачем надано Акт №5 від 05.05.2025 року, в якому серед іншого зазначено послугу «проведення юридичного та фінансового аналізу боржника» вартістю 1 200,00 грн. Оцінюючи обґрунтованість вказаної суми, суд зазначає, що проведення «фінансового та юридичного аналізу» боржника-фізичної особи у справі про стягнення кредитної заборгованості за типовим договором не є обов`язковим чи необхідним етапом для складання позовної заяви. Такі дії фактично є внутрішньою організаційною роботою кредитора або фактора щодо оцінки ризиків, що не пов`язана безпосередньо з процесуальним представництвом інтересів у суді. Відтак, суд вважає цю статтю витрат необґрунтованою та такою, що не підлягає відшкодуванню за рахунок іншої сторони. Водночас, суд враховує, що представником позивача було підготовлено змістовну позовну заяву, сформовано доказову базу та подано відповідь на відзив, що свідчить про надання фахової правничої допомоги. Втім, оскільки дана справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, є малоскладною та типовою, а представник позивача не брав особистої участі у судових засіданнях, суд, дотримуючись принципів розумності та співмірності, вважає за можливе визначити загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, у сумі 6000.00 грн. Така сума є справедливою та відповідає критерію реальності адвокатських витрат у даній категорії справ.

Outcome: approved