Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У грудні 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 7976 грн. 00 коп. та судових витрат. Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 12.01.2023 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір № 7447497, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 2000 грн., а відповідач зобов`язалась повернути кредит, сплатити комісію та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. Відповідач не виконав умови кредитного договору. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно правил відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1 цього договору. Строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. 29.05.2023 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклали договір відступлення прав вимоги № 97-МЛ. Згідно вищевказаного договору та закону ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до відповідача за кредитним договором № 7447497 від 12.01.2023. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 7447497 від 12.01.2023 в розмірі 7976 грн. 00 коп., з яких: 1800 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 5796 грн. прострочена заборгованість за сумою відсотків; 380 грн. 00 коп. прострочена заборгованість за сумою комісії. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 17 грудня 2025 року з використанням системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача витрати понесені відповідачем на правову допомогу в розмірі 2500 грн. Вказує, що відповідач ніколи не підписував кредитного договору № 7447497 від 12.01.2023 р., а матеріали справи не містять доказів акцептування сторонами вказаного договору. Позивач не надав доказів отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором та доказів визнання боргу. Вказує, що проценти за користування кредитом нараховані після строку кредитування, а заборгованість за комісією є необгрунтованою, оскільки встановлення кредитором комісії не відповідає ЗУ «Про захист прав споживачів» та практиці Верховного Суду. 29 грудня 2025 року з використанням системи «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник підтримує позовні вимоги та просить задовольнити. Зазначає, що кредитний договір № 7447497 від 12.01.2023 р. між первісним кредитором та відповідачем у справі був укладений у електронній формі за волевиявленням сторін, який містить усі істотні умови з якими відповідач був ознайомлений. Відсотки за користування кредитними коштами нараховані у відповідності до укладеного Кредитного договору, умовами якого передбачено, що останнім днем кредитування є дата остаточного погашення заборгованості. Кредитні кошти у сумі 2000 грн. були зараховані на картковий рахунок відповідача, однак остання не спростувала цієї обставини. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12.01.2023 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений договір про споживчий кредит № 7447497 (далі Кредитний Договір), згідно з умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 2000 грн., зі сплатою комісії та відсотків за користування кредитними коштами загальним строком 105 календарних днів, тобто до 27.04.2023, і складається з пільгового та поточного періоду. Відповідно до п. 1.3.1. Кредитного договору Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 27.01.2023 (рекомендована дата платежу); та п. 1.3.2. Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 27.04.2023 (дата остаточного погашення заборгованості). Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору Позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу 27.01.2023 (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 27.04.2023 (останнього дня строку кредитування). Відповідно до п. 1.5.1. Кредитного договору Комісія за надання кредиту: 380.00 грн., яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Відповідно до п. 3.2.6. Кредитного договору № 7447497 від 12.01.2023 - кредитодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. Пункт 7.1. Кредитного договору визначає, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно Правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1 цього Договору. Строк дії цього Договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Відповідно до п.2.1. Кредитного договору кредитні кошти надаються Позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти 516875*37. Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписала кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором R13308, який було відправлено 12.01.2023 на номер +380634305016, що підтверджується довідкою ТВ «МІЛОАН» від 10.09.2025 р.(а.с.15). Підтвердженням добровільного укладення відповідачем даного договору підтверджує Анкета-заява на кредит № 7447497 позичальника від 12.01.2023, що заповнена відповідачем(а.с.15 на звороті-16). ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну їй суму, що підтверджується копією платіжного доручення № 91182270 ТОВ «Мілоан» від 12.01.2023 про перерахунок 2000 грн. на карту [PERSON] № [NUMBER] (а.с.16 на звороті). З інформації АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку здійснено переказ коштів 12.01.2023 в сумі 2000 грн. (виплата займа Мілоан). 29 травня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимог № 97-МЛ, відповідно до умов якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», в тому числі і до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 7447497 від 12.01.2023. 29 серпня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено додаткову угоду №1 до Договору про відступлення прав вимоги № 97/МЛ від 29 травня 2023 року, якою внесено зміни в Додаток №1 до Договору форму Реєстру боржників. Згідно витягу з Реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 96-МЛ від 29.05.2023 (у новій редакції згідно додаткової угоди №1 від 26 серпня 2023 року) заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 7976 грн., з яких: - 1800 грн. - залишок по тілу кредиту; - 5796 грн. - залишок по відсотках; - 380 грн. - залишок по комісії. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із статтею 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу(фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони(клієнта)за плату (у будь-який передбачений договором спосіб),а клієнт відступає або зобов`язується відступи ти факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Цивільного кодексу України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 243/6552/20, від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 та інших. Таким чином, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вказаний вище договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених в письмовій формі. Сторони договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договору на таких умовах. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач отримала грошові кошти в сумі, вказаній у договорі, однак свої зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів в обумовлений строк за умовами договорів належним чином не виконувала, у зв`язку з чим за розрахунками, наданими позивачем, утворилася заборгованість. Так, згідно з випискою з особового рахунку за Кредитним договором № 7447497 від 12.01.2023 заборгованість [PERSON] становить 7976 грн., до якої входить: 1800 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту, 5796 грн. прострочена заборгованість за відсотками, 380 грн. заборгованість за комісією (а.с.18). Факт отримання відповідачем коштів за вказаним договором кредиту підтверджується копією платіжного доручення 91182270 від 12.01.2023 (а.с.16 на звороті) та листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 20.1.0.0.0/7-251216/103373-БТ від 22.12.2025 р. Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконала своїх зобов`язань, не погасила наявну заборгованість ані попередньому кредитору, ані новому. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості за сумою кредиту у розмірі 1800 грн та заборгованості по відсотках у розмірі 5796 грн, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення комісії у розмірі 380 грн, суд зазначає таке. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку чи іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту і, відповідно, така умова не є нікчемною. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 331/2974/23 (провадження N 61-7620св24). Враховуючи вище викладене, вимога позивач про стягнення з відповідача заборгованості по комісії в розмірі 380 грн. обґрунтована та підлягає задоволенню. Обставини наведені у відзиві на позов є необгрунтованими та на переконання суду спростовуються матеріалами справи у тому числі листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 20.1.0.0.0/7-251216/103373-БТ від 22.12.2025 р., у якому вказано, що на ім`я [PERSON] в банку емітована карта, на яку 12.01.2023 року здійснено переказ коштів 2000,00 грн.(Viplata zaima Miloan). Отже, відповідач отримувала кредитні кошти, а тому вона підписувала кредитний договір у електронній формі. Крім того, відсотки нараховані згідно з умовами кредитного договору, оскільки сторони договору погодили строк кредитування до повернення кредитних коштів, які відповідачем не повернуті. Комісія також, нарахована у відповідності до умов кредитного договору, ЗУ «Про захист прав споживачів» та практики Верховного Суду. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує наступне. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, тому судові витрати покладаються на відповідача. Вирішуючи питання щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу судом відзначається таке. Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 гривень, на підтвердження чого надав копію Договору № 0107 про надання правничої допомоги від 01.07.2025 року, акту наданих послуг № Д/8037 від 12.11.2025, детальний опис наданих послуг до Акту № Д/8037 від 12.11.2025. Загальна вартість витрат на правову допомогу складає 8000 грн. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає фіксований розмір винагороди, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved