Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

30.08.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява [PERSON] , за участі заінтересованої особи: Управління соціального захисту населення в Київському районі міста Одеси, про визнання фізичної особи [PERSON] , [INFO] , недієздатним та встановлення опіки. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [PERSON] є його сином, який відповідно до медичних довідок не однократно за своїм станом здоров`я перебував на стаціонарному лікуванні в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я». Заявник вказує, що його син своїми діями та поведінкою наносить собі шкоди та оточенню. Приймаючи дані обставини, а також вважаючи, що [PERSON] не може дати оцінку своїм діям та керувати ними, заявник як його батько звертається до суду з даною заявою. Також заявник посилається на те, що в такому разі є необхідним призначення [PERSON] опіку та визначити опікуна, яким він [PERSON] за станом здоров`я бути не може, не має можливості дбати про сина, створювати необхідні побутові умови та забезпечувати його доглядом та лікуванням. Відповідно до автоматизованої системи документообігу справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.09.2024 року прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Одночасно, судом залучено до участі по справі в якості заінтересованої особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 9). 19.09.2024 року до суду від представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. 27.09.2024 року до суду надійшла від заявника по справі заява про призначення судом адвоката Бабійчуку Олександру Олександровичу. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21.10.2024 року залучено до участі по справі №947/27004/24, адвоката особи, стосовно якого вирішується питання про визнання його недієздатним - [PERSON] , [INFO] . Доручено Південному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити адвоката для надання ним безоплатної правничої допомоги у вигляді правничих послуг особі, відносно якого по цивільній справі №947/27004/24 вирішується питання про визнання його недієздатним: [PERSON] , [INFO] . Оплату послуг адвоката вирішено віднести за рахунок держави. Повідомлено Південний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги, про дату, місце та час судового засідання по справі №947/27004/24. 26.11.2024 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] адвоката Сачаєвої І.О. про вступ у справу в якості представника, повноваження якої підтверджується дорученням для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особам, які визначені пунктами 24,25 частин першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» у разі залучення адвоката судом від 06.11.2024 року за №1887. 27.09.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшло клопотання представника заявника [PERSON] [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи, відповідно до якого заявник просив суд призначити вказану експертизу. Також, під час розгляду даного клопотання, судом було викликано лікаря-психіатра КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради [PERSON] до судового засідання призначеного на 05.12.2024 року, який повідомив, що він ознайомився з медичною документацією відносно [PERSON] , [INFO] , а також повідомив суд, що він здійснював медичний огляд [PERSON] , [INFO] , під час звернення останнього 10.07.2024 року за медичним обстеженням. Лікар зазначив, що виходячи з медичної документації та стану [PERSON] є всі підстави вважати наявність страждання на психічні розлади та на підстави для проходження психічного лікування. Лікар зазначив, що виходячи з наявних доказів та страждання [PERSON] на психічні хвороби, є всі підстави вважати доцільним призначення відповідної психіатричної експертизи для встановлення дійсного психічного стану [PERSON] та встановлення чи може він розуміти значення своїх дій та керувати ними, що надасть можливість встановити ступень та тяжкість відповідних психічних хвороб. За наслідком розгляду вказаного клопотання, 05.12.2024 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою клопотання представника заявника [PERSON] [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи задоволено. Призначено по справі №947/27004/24, судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1. Чи страждає [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на психічну хворобу? 2. Чи розуміє [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , значення своїх дій та чи здатен ними керувати? На час проведення вказаної судової експертизи провадження у справі зупинено. 08.01.2025 року до суду надійшла заява від представника заявника адвоката Коюда М.А. про припинення повноважень адвоката. 09.06.2025 року до суду з ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшли матеріали цивільної справи №947/27004/24 разом з висновком судово-психіатричної експертизи №412 від 19.03.2025 року. 10.06.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою провадження по справі поновлено та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. 05.11.2025 року до суду надійшла заява від Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій останнє повідомляє [PERSON] про необхідність подання необхідних документів за визначеним переліком для подальшого розгляду питання щодо призначення опікуна [PERSON] 16.12.2025 року судом скеровано листа до ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» щодо уточнення і роз`яснення висновку №412 від 19.03.2025 року в частині викладених висновків експерта про те, що [PERSON] , [INFO] , страждає на стійкий психічний розлад, який істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, а саме запитано роз`яснити, до якого критерію належать висновки експерта. 08.01.2026 року до суду на вказаний запит надійшла відповідь з ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» в якій експертом повідомлено, що відносно тлумачення висновку експерта №412 від 19.03.2025 року, складеного [PERSON] по цивільній справі №947/27004/24 (провадження №2-0/947/542/24), [PERSON] , [INFO] , страждає на стійкий психічний розлад у вигляді: «Психічних та поведінкових розладів внаслідок органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (травматично-інтоксикаційного) з помірно-вираженими емоційно-вольовими порушеннями та транзиторними психотичними епізодами (МКХ-10: F 07.8), який істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність.». За своїм психічним станом [PERSON] , [INFO] , потребує встановлення над ним піклування. Згідно ст. 36 ЦК України може бути визнаний «обмежено дієздатним». У судове засідання призначене на 12 лютого 2026 року з`явились: - заявник [PERSON] та його представник [PERSON] , які заявлені вимоги підтримали та просили суд задовольнити в повному обсязі; - заінтересована особа стосовно якої заявлені вимоги - [PERSON] та його представник [PERSON] , які заперечували проти задоволення вказаних вимог, вважали їх необґрунтованими, недоведеними, посилаючись на повну дієздатність [PERSON] . За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 23.02.2026 року о 14 год. 20 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представника заявника, представника особи стосовно якої заявлені вимоги, дослідивши та вивчивши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає заяву не підлягаючою до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Судом встановлено, що у відповідності до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.09.1985 року, [INFO] народився [PERSON] , про що 20.09.1985 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного виконавчого комітету м. Одеси складено актовий запис №673, батьком якого зазначено [PERSON] , матір`ю [PERSON] . При викладених обставинах вбачається встановленим, що заявник [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , а відтак заявник у відповідності до вимог ч. 3 ст. 296 ЦПК України має право на звернення до суду з даною заявою про визнання [PERSON] недієздатним. Звертаючись до суду з даною заявою, заявник стверджує, що [PERSON] страждає на постійний стійкий психічний розлад здоров`я, внаслідок чого він втратив здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим заявник просить суд визнати свого сина повністю недієздатним. Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи вищевикладені обставини, заявлені вимоги та норми процесуального законодавства, суд зазначає, що заявником в обґрунтування заявлених вимог були надані до суду докази на підтвердження наявності у [PERSON] розладу психічного здоров`я, з яких вбачається наступне. Так, у відповідності до епікризу з історії хвороби №238 (від 19.06.2024 року за вих. №4345), вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я Одеської обласної ради у період з 19.01.2010 року по 01.03.2010 року, психічний стан особи визначено, як: «Свідомість не порушена. Вірно орієнтований. Доступний малопродуктивному контакту. На питання відповідає односкладово, по суті. Настрій знижений. Мислення торпідне, розпливчате. Емоційно лабільний. Продуктивної патопсихотичної симптоматики на момент огляду не виявляв.». У відповідності до епікризу з історії хвороби №544 (від 19.06.2024 року за вих. №4345), вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я Одеської обласної ради у період з 11.02.2013 року по 08.04.2013 року, діагноз останньому визначено, як: «Органічне порушення особистості, маніоформно-параноідний синдром, врегульований. Стан компенсації F07.04». У відповідності до епікризу з історії хвороби №2320 (від 19.06.2024 року за вих. №4345), вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я Одеської обласної ради у період з 10.07.2013 року по 01.11.2013 року, діагноз останньому визначено, як: «Органічне порушення особистості. Стан компенсації F07.04». У відповідності до епікризу з історії хвороби №309 (від 19.06.2024 року за вих. №4345), вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров`я Одеської обласної ради у період з 24.01.2014 року по 04.03.2014 року, діагноз останньому визначено, як: «Органічне порушення особистості. Стан компенсації F07.04». Відповідно до висновку ТОВ «ДЦ Юж-Укрмедтех» від 20.01.2010 року, у [PERSON] не виявлено об`ємних чи осередкових змін у структурі головного мозку, в тому числі з.ч.я. не виявлено. Згідно з випискою ТОВ «Медичний центр «Вектор-Плюс» від 18.04.2018 ркоу вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в медичному центрі «Вектор Плюс» з 09.04. по 18.04.2018р., де встановлено клінічний діагноз: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання психоактивних речовин (канабіноїди) та алкоголю» (F 12.0)».; Супутній діагноз: «Психотичний розлад, з перевагою - маячний, в результаті вживання психоактивних речовин (алкоголь, канабіноїди)». Поступив на лікування в зміненому стані свідомості, агресивний. Пройшов курс дезінтоксикаційної терапії, реабілітаційну терапію, ангіопротекторну терапію. Виписаний під спостереження психіатра, підтримуюче лікування.». Відповідно до виписки з ТОВ «Дім медицини» м. Одеса №1156,2020 вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні з 14.03.2020 року по 23.03.2020 року, під час чого встановлено діагноз: «Інтоксикаційний розлад, з емоційно-вольовими, афективними порушеннями (гіпоманія)». Також у висновку міститься інформація, що [PERSON] працює моряком, від листка непрацездатності відмовився. За неврологічним статусом зазначено, що пацієнт на питання відповідає адекватно. Також до заяви, заявником було надано, у тому числі виписку з КНП «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради, №10492/1170, з якої вбачається, що [PERSON] проходив лікування з 06.07.2024 року по 15.07.2024 року з приводу діагнозу: «Закрита травма грудної клітини (06.07.2024), множинні переломи ребер ліворуч, тупа травма поперекової ділянки справа та зліва, стан після оперативного лікування (08.07.2024р.), дренування плевральної порожнини, лапаратомія, зупинка кровотечі, дренування черевної порожнини». Супутній діагноз: «Органічний розлад особистості, маніоформно-параноїдний синдром». Так, надаючи оцінку вищевказаним доказам, суд зазначає, що переважна більшість доказів свідчить про відповідне лікування [PERSON] за наслідком психічних розладів у період з 2010 року по 2014 рік, тобто більше ніж за 10 років до звернення заявника до суду з даною заявою. Вказані докази не містять жодної інформації з приводу, що встановлені діагнози [PERSON] свідчать про неможливість останнім розуміти значення своїх дій та здатність ними керувати. Щодо наданої до суду виписки з Андалузької служби охорони здоров`я (держава - Іспанія) відділення психіатричної госпіталізації, остання судом не приймається оскільки не містить інформації щодо даних особи відносно якої було проведено обстежено та відносно кого її видано. Також суд зазначає, що заявником [PERSON] надано до заяви велику кількість його заяв та звернень до органів, у тому числі медичних, правоохоронних , як батька [PERSON] , з приводу незгоду з поведінкою та образом життя [PERSON] . Досліджуючи вищевказані заяви та звернення в цілому суд доходить до переконання про наявність конфліктних та міжособистих неприязних стосунків між [PERSON] та його сином [PERSON] . Суд зазначає, що у відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, одним з засобів доказування є висновок експерта. У відповідності до положень ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 105 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про психіатричну допомогу», судово-психіатрична експертиза в адміністративних, цивільних справах, у кримінальному провадженні призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом. Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», судово-психіатрична експертиза призначається у справах про визнання громадянина недієздатним. В ухвалі про призначення експертизи на вирішення експертів мають бути поставлені такі питання:1) чи хворіє даний громадянин на психічну хворобу; 2) чи розуміє він значення своїх дій та чи може керувати ними. У відповідності до частини 1 статті 298 ЦПК України передбачено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Приймаючи наявність вищевказаної медичної документації, заявлені вимоги, оскільки суд не є фахівцем в галузі медицини, з метою встановлення дійсних обставин справи та наявність страждання [PERSON] на психічні хвороби, їх ступень, тяжкість та наслідки впливу на дієздатність останнього, судом ухвалою суду від 05.12.2024 року було призначено відповідну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1. Чи страждає [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на психічну хворобу? 2. Чи розуміє [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , значення своїх дій та чи здатен ними керувати? 09.06.2025 року до суду з ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшов висновок судово-психіатричної експертизи №412 від 19.03.2025 року, у відповідності до якого встановлено, що [PERSON] , [INFO] , страждає на стійкий психічний прозлад у вигляді: «Психічних та поведінкових розладів внаслідок органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу (травматичног-інтоксикаційного) з помірно-вираженими емоційно-вольовими порушеннями та транзиторними психотичними епізодами (FМКХ-10: F07.8), який істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність.». З метою уточнення вищевказаних висновків, судом під час розгляду справи було скеровано відповідного листа до ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», яким надано відповідь від 08.01.2026 року, в якій повідомлено, що відносно тлумачення висновку експерта №412 від 19.03.2025 року, складеного [PERSON] по цивільній справі №947/27004/24 (провадження №2-0/947/542/24), за своїм психічним станом [PERSON] , [INFO] , потребує встановлення над ним піклування. Згідно ст. 36 ЦК України може бути визнаний «обмежено дієздатним». Статтею 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. (ст.110 ЦПК України). Надаючи оцінку вищевказаному висновку експертизи, як доказу в межах даної справи, суд вважає останнім не достатнім для визнання фізичної особи - [PERSON] недієздатним, в межах заявлених вимог, приймаючи відсутність переконливих висновків про безпосередню неможливість [PERSON] в силу встановленого в нього психічного розладу здоров`я, розуміти значення своїх дій та не здатність ними керувати. Як вбачається з вищевикладених висновків експерта у висновку судово-психіатричної експертизи №412 від 19.03.2025 року, експертом визначено, що встановлений у [PERSON] психічний стан, впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, поряд з цим не визначено до якої міри та здатності усвідомлення і керування, що свідчить про поверховість висновків, без чіткої їх визначеності. Одночасно судом враховується, що [PERSON] приймав участь у розгляді справи, та в судовому засіданні зазначив, що ознайомлений з вказаним висновком судово-психіатричної експертизи, йому відомо про наявні в нього діагнози з розладів психічного здоров`я, однак повністю вважає себе дієздатним, він працює, вважає, що цілком здатний усвідомлювати і усвідомлює значення своїх дій та керує ними. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час ухвалення рішення суду, за наслідком розгляду цієї справи, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність. Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством. При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір. Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням. Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484-XI (3484-11) від 26.01.87)встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань. В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права. У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме : - держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»; - характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію; - держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду. Крім того, суд звертає увагу, що необґрунтоване визнання особи недієздатною, може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам. Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав. Приймаючи вищевикладене, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, враховуючи вищевказані обставини в цілому, суд приходить до переконання про відсутність належних, достатніх і переконливих доказів на підтвердження, що [PERSON] , [INFO] , хворіє на психічну хворобу, в силу якої він не здатний розуміти значення своїх дій та не здатний керувати ними, а відтак вимоги [PERSON] в межах заявлених вимог про визнання [PERSON] недієздатним, є недоведеними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. З огляду на те, що вимоги про встановлення опіки є похідними, суд також відмовляє в їх задоволенню, через безпідставність та необґрунтованість. Суд також зазначає, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, відповідно до якої наголошено про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд не знаходить підстав для визнання [PERSON] недієздатним та призначення над ним опіки, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, у задоволенні заяви слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed