Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

24 грудня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі позивач, ТОВ "ФК "ЄАПБ") звернулося у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1325191083 від 20 січня 2021 року у розмірі 18397,03 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 20 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" (далі - ТОВ "ФК "ЦФР") та відповідачкою укладено кредитний договір №1325191083. Цей договір, паспорт кредиту та умови отримання фінансових кредитів ТОВ "ФК "ЦФР", які розміщені на сайті товариства, з якими позичальник ознайомився до укладення договору та до них приєднався, підписавши договір, складають єдиний кредитний договір. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, укладеного між ТОВ "ФК "ЦФР" та АТ "Таскомбанк", первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. 26 червня 2024 року між АТ "Таскомбанк" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладено договір факторингу за №НІ/11/20-Ф, відповідно до умов якого право вимоги до відповідачки за кредитним договором №1325191083 від 20 січня 2021 року в розмірі 18397,03 грн, з яких: 9468,08 грн загальна заборгованість по тілу кредиту; 0,33 грн загальна заборгованість за відсотками та 8928,62 грн загальна заборгованість за комісією, перейшло до позивача. Однак, всупереч умовам договору позики відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ "ФК "ЄАПБ", ні на рахунки попереднього кредитора. Тому представник позивача просить суд стягнути в користь позивача з відповідачки вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати понесені ним. Ухвалою суду від 08 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11 квітня 2025 року та 17 лютого 2025 року відповідачем та представником відповідача адвокатом Дяденчуком А.І. через систему "Електронний суд" подано додаткові пояснення у справі. Відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт набуття права вимоги до [PERSON] . Матеріали справи не містять належним чином оформленого та підписаного реєстру боржників, право вимоги за яким нібито передано за договором факторингу №HI/11/20-Ф від 26 червня 2024 року. Наданий витяг із реєстру прав вимоги не підписаний сторонами правочину, а отже не підтверджує факту переходу права вимоги. Акт приймання-передачі також не містить індивідуалізації боржника та розміру переданої заборгованості, що унеможливлює встановлення обсягу переданих прав. Відповідач наголошує, що позивач не надав первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт надання кредитних коштів та їх зарахування на рахунок відповідача. Посилається на положення ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідно до яких саме первинні документи є підставою для обліку господарських операцій та підтвердження їх здійснення. Натомість розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є внутрішнім документом, складеним в односторонньому порядку, і за відсутності первинних документів не може підтверджувати ані факт отримання кредиту, ані розмір заборгованості. Крім того, відповідач звертає увагу на відсутність безперервності переходу права вимоги. Договір про відступлення права вимоги між ТОВ "ФК "ЦФР" та АТ "Таскомбанк" укладений 07 жовтня 2016 року, тоді як кредитний договір із відповідачем укладено 20 січня 2021 року, тобто через кілька років після укладення договору відступлення. Відповідач зазначає про те, що на момент укладення договору відступлення відповідне зобов`язання ще не існувало, а тому право вимоги не могло бути передане. Відповідач посилається на статті 512, 514 ЦК України та принцип nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet, відповідно до якого ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Разом з тим, відповідач заперечує проти стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 8928,00 грн та зазначає, що Закон України "Про споживче кредитування" гарантує споживачу право на безоплатне отримання інформації про стан заборгованості один раз на місяць, а умови договору, які обмежують такі права, є нікчемними. Відповідач вказує, що кредитним договором не визначено конкретного переліку додаткових послуг, за які встановлено комісію, а позивачем не надано доказів фактичного надання таких послуг та погодження їх зі споживачем. За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення зазначеної суми. З огляду на викладене, відповідач вважає, що позивачем не доведено ані належного переходу права вимоги, ані факту надання кредитних коштів, ані обґрунтованості розміру заявленої заборгованості, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та покласти судові витрати на позивача. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку представника в судове засідання не забезпечив, в поданій позовній заяві зазначив, що розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Ознайомившись із позовною заявою, дослідивши в судовому засіданні докази, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 20 січня 2021 року між відповідачкою як позичальником та ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" як кредитодавцем укладено кредитний договір №1325191083, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити за користування кредитом на умовах, встановлених Договором (п.1.1 Договору). Сторонами було узгоджено наступні умови: сума кредиту 14833,00 грн; строк кредиту 36 місяців; реальна процентна ставка 64,97% річних (відповідно до Паспорту кредиту), строк повернення кредиту 19 січня 2024 року (відповідно до Графіку, визначеного у Паспорті кредиту). Зокрема, умовами п.1.4 Договору сторонами узгоджено, що позичальник доручає кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту суми грошових коштів за наведеними реквізитами. Договір з додатками відповідач підписав власноруч. 07 жовтня 2016 року між АТ "Таскомбанк" як новий кредитор та ТОВ "ФК "Центр фінансових рішень" як первісний кредитор уклали договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, відповідно до умов якого новий кредитор набув прав вимоги до боржників за кредитними договорами. 26 червня 2024 року між АТ "Таскомбанк" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено Договір факторингу №НІ/11/20-Ф, відповідно до умов якого АТ "Таскомбанк" передало ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимог. Відповідно до витягу з реєстру прав вимог (Додаток №1 до договору факторингу) за вищевказаним кредитним договором №1325191083 ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право вимоги до відповідача у загальному розмірі суми боргу 18397,03 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №1325191083 від 20 січня 2021 року за період з 26 червня 2024 року по 30 листопада 2024 року за відповідачем виникла заборгованість у розмірі 18397,03 грн, з яких: 9468,08 грн загальна заборгованості по тілу кредиту; 0,33 грн - загальна заборгованість по відсоткам; 8928,62 грн - загальна заборгованість по комісії; 0,00 грн. пеня/штрафи. За змістом ст.ст. 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (щодо позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст. 1054 ЦК України). В силу вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). В силу положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом Обґрунтовуючи позов, ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" зазначило, що відповідач не повернув кредитні кошти, натомість доказів надання (перерахування) відповідачу кредитних коштів, користування зазначеними грошовими коштами суду не було надано. Долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості не може бути взятий до уваги в якості доказу існування заборгованості (отримання та неповернення позики), оскільки складений в односторонньому порядку з боку позивача та не містить інформації про видачу (перерахування) кредитних коштів. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Відповідно до ч.2 ст. 9 вказаного Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Вказана позиція неодноразово підтверджена судовою практикою Верховного Суду: у постановах від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц. Розрахунки заборгованості за спірним кредитним договором не є доказом наявності кредитної заборгованості, оскільки не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту відповідачем та користування ним. Позивач не обмежувався протягом розгляду справи щодо реалізації процесуальних прав на долучення відповідних доказів, або у визначений процесуальний спосіб заявити клопотання про витребування відповідних доказів у справі, у випадку наявних перешкод у наданні таких доказів, не порушуючи принцип цивільного процесуального права дизпозитивності та змагальності. Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що є новим кредитором відповідача за кредитним договором №1325191083 від 20 січня 2021 року, укладеним відповідачкою з ТОВ "ФК "ЦФР", право грошової вимоги від якого перейшло спочатку до АТ "Таскомбанк" і вже на підставі договору факторингу №НІ/11/20-Ф від 26 червня 2024 року до позивача. Так, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постановах від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Отже, суди беруть до уваги належні, допустимі і достовірні докази, сформовані в процесі відступлення права вимоги, що містять дані за кредитним договором, прав кредитора за яким набуває новий кредитор. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі № 2221/2373/12 (провадження № 61-483св23), від 02 жовтня 2024 року у справі № 172/209/24 (провадження № 61-11869св24). Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між ТОВ "ФК ЦФР" та відповідачем укладено 20 січня 2021 року, тобто більше ніж через чотири роки після укладення 07 жовтня 2016 року договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 між АТ "Таскомбанк" та ТОВ "ФК "ЦФР". Отже, право майбутньої вимоги на момент укладення договору про відступлення права вимоги мало би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ "ФК ЦФР" щодо відповідача на момент укладення договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року не було, та сторони не могли передбачити, що 20 січня 2021 року між ТОВ "ФК "ЦФР" буде укладено договір з відповідачем. Вказане свідчить про те, що предметом договору про відступлення прав вимоги на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором №1325191083 від 20 січня 2021 року. Разом з тим, у доданому до матеріалів справи договорі про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року відсутні аркуші з п. 3.1.2 по 6.4. Оскільки договорів відступлення права вимоги є неповним суд позбавлений можливості встановити чи передбачено договорами повідомлення (неповідомлення) боржника про заміну кредитора. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не було долучено доказів на підтвердження виконання п.2.2, п.2.3 Договору про відступлення права вимоги від 07 жовтня 2016 року, а саме Реєстру прав вимоги, що унеможливлює встановити факт відступлення права вимоги за спірним кредитним договором. Окрім того, за відступлення права вимоги АТ "Таскомбанк" повинно було сплатити ТОВ "ФК "ЦФР" суму фінансування, проте доказів на підтвердження сплати якої за отримання права вимоги матеріали справи не містять. Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права грошової вимоги до відповідачки від первісного кредитора - ТОВ "ФК "ЦФР" до кредитора - АТ "Таскомбанк", тобто не довів перехід права вимоги на кожному етапі такої передачі, що є його процесуальним обов`язком. За встановлених обставин справи відсутні підстави вважати, що ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №1325191083 від 20 січня 2021 року, укладеним з ТОВ "ФК "ЦФР". Отже, позивачем не доведено правомірність заявлених вимог й не доведено факт набуття права грошової вимоги до відповідача. Відповідно до вимог ч.ч. 3 та 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "ФК "ЄАПБ" задоволенню не підлягають. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, понесені позивачем витрати покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed