Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Представник позивачки, [PERSON] , адвокат Якимова О. В., звернулась до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що [INFO] помер чоловік позивачки, [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина, яку [PERSON] фактично прийняла, що складається з 1/3 частки кв. [ADDRESS] , оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріуса. Проте, незважаючи на відсутність інших спадкоємців, позивачка отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не має можливості, оскільки отримала постанову державного нотаріуса про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] . Отже, позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка, тому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/3 частки кв. [ADDRESS] . Ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Якимова О. В., у судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити справу у їх відсутність, прохаючи при цьому суд заявлені позовні вимоги задовольнити повністю. Представники відповідача, Часовоярської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, у судове засідання також не з`явились, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, ухваливши рішення відповідно до закону. Суд при цьому зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на викладене, суд зазначає, що неявка у судове засідання учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому на підставі переліченого вмотивування, суд дійшов переконання про можливість провести розгляд справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про можливість задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного обґрунтування. Судом було встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 1 травня 2025 року, вбачається, що Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області склав актовий запис № 194 від 1 травня 2025 року, за яким [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Пирятин. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 2 вересня 1972 року Часовоярським міськвиконкомом, актовий запис № 123 від 2 вересня 1972 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились, внаслідок чого останній було присвоєно прізвище [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 1 грудня 2006 року Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради вбачається, що на праві спільної сумісної власності власниками квартири [ADDRESS] (загальна площа 41,9 кв. м., житлова площа 26,5 кв. м.) зазначені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження від 1 грудня 2006 року № 22792, право власності на яку було зареєстровано в Артемівському БТІ 29 травня 2007 року за № 16-3804, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 травня 2007 року, а також технічним паспортом на таку квартиру, складену на [PERSON] . Суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на спірну квартиру набувалось в порядку, який існував на час оформлення на неї права власності, тобто станом на 2006 рік. Так за ч. 1 ст. 182 ЦК (в редакції на момент набуття права власності на спірну квартиру) право власності на нерухомі речі підлягали державній реєстрації. Таким чином державна реєстрація права спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на кв. [ADDRESS] підтверджується реєстрацією такого права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідно до витягу про державну реєстрацію від 29 травня 2007 року відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такого речового права. Згідно із ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Суд встановив, що спадкова справа 111/2025 внаслідок смерті [INFO] [PERSON] була заведена нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори 3 вересня 2025 року, що вбачається з витягу зі Спадкового реєстру. Також за інформацією з територіальної громади м. Часів Яр від 25.08.2025 року вбачається, що [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] на момент своєї смерті [INFO] разом із [PERSON] . Однак згідно із постановою від 19 листопада 2025 року нотаріуса Пирятинської державної нотаріальної контори Мальнєвій Ользі Олексіївні, яка фактично сприйняла спадщину, було відмовлено в оформленні спадкових прав після смерті [INFO] її чоловіка, [PERSON] , через те, що неможливо визначити частку спадкодавця та перебування [PERSON] на тимчасово непідконтрольній Україні території. Отже, судом було встановлено, що з метою оформлення спадщини позивачка подала 03.09.2025 року нотаріусу Пирятинської державної нотаріальної контори за місцем свого фактичного проживання як внутрішньо переміщеної особи заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] , однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії постановою від 19.11.2025 року. Суд зазначає при цьому, що Часовоярська міська територіальна громада, за винятком с. Богданівка, з 24.02.2022 року по теперішній час, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами), відноситься до територій активних бойових дій. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Належним відповідачем у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Аналогічна правова позиці викладена Верховним Судом у постанові від 16.02.2022 року по справі № 752/3435/16. Суд зазначає, що згідно із ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. На підставі ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 в разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370 ЦК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином суд встановив, що частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить саме 1/3 частку. Отже судом було встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті свого чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] . Однак за постановою нотаріуса Пирятинської державної нотаріальної контори від 19 листопада 2025 року вбачається, що [PERSON] фактично прийняла спадщину у встановленому законом порядку, однак через обставини, що не залежать від неї, не отримала в поза судовому порядку свідоцтво про право на спадщину. З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, та враховуючи, що до позивачки перейшли спадкові права померлого [PERSON] , то таким чином [PERSON] успадкувала спадщину в виді 1/3 частки квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного вмотивування, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] (загальна площа 41,9 кв. м., житлова площа 26,5 кв. м.) в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] .

Outcome: approved