Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

03 вересня 2025 року до суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить: - встановити факт прийняття позивачем спадщини після померлої [INFO] [PERSON] шляхом постійного проживання зі спадкодавцем; - визнати за позивачем право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] як частку у спадщині після смерті матері; - вселити позивача та її неповнолітнього сина до вказаної квартири з усуненням перешкод у користуванні житлом, що чиняться відповідачем та забезпечити право користування житлом неповнолітньому [PERSON] , як члену сім`ї співвласника. Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач є донькою померлої [INFO] [PERSON] . Після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка була придбана в шлюбі батьками в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу квартири. Як зазначає позивач, на час смерті матері вони проживали разом в зазначеній квартирі. У 2005 році в зв`язку з конфліктом з батьком позивач була вимушена виїхати з квартири та не усвідомлювала належного оформлення спадкових прав. Як зазначає позивач, оскільки вона проживала з померлою матір`ю на момент її смерті, вона у відповідності до положень ч.3 статті 1268 ЦК України вважається такою що прийняла спадщину та не відмовлялась від неї. У 2024 році, потребуючи житла для себе та неповнолітнього сина, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строку. Як зазначає позивач, вона та її син зареєстровані у спірній квартирі, однак відповідач чинить їм перешкоди у доступі до квартири, замінив замки та не допускає до квартири, чим порушує права позивача як співвласника та права її неповнолітньої дитини. 15.10.2025 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. У відзиві зазначається, що дійсно під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] була придбана спірна квартира на ім`я відповідача. Однак представник зазначає, що не відповідає дійсності зазначене позивачем про прийняття нею спадщини на підставі ч.3 ст.2168 ЦК України. Так, позивач разом з меншим братом та відповідачем дійсно проживали у вказаній квартирі, однак мати позивача протягом останніх років переважну більшість часу проживала в іншій квартирі в [ADDRESS] . Після діагностування у [PERSON] онкологічного захворювання, після досягнення повноліття позивачем, остання почала більше часу проводити поза межами місця проживання. Позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження факту проживання разом з матір`ю на момент смерті останньої. Так як позивач не надала доказів постійного проживання з матір`ю, свідчення свідків не можуть бути належними доказами та не мають братися судом до уваги. Також позивачем не доведено ведення спільного господарства з матір`ю. Надані фотокартки не є доказами ведення спільного господарства, чи спільного проживання. Також представник зазначає, що позивач не надала доказів що вона є власником квартири, а тому відповідно їй не можуть чинитися перешкоди як співвласнику квартири в її користуванні, доводи позивача про порушення її права власності є необгрунтованими. Також позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини що їй чиняться перешкоди. Представник відповідача зазначає, що залучене до позовної заяви листування не стосується відповідача, воно йому не відоме. А тому представник просить не брати його до уваги при вирішенні заявлених вимог. Крім того, представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності та у зв`язку з цим відмовити в задоволенні заявлених вимог. Також представником зазначено, що позивач не надала доказів прийняття спадщини. Представник вказує, що позивач була обізнана про необхідність оформлення спадкових прав. За відсутності обставин які перешкоджали б позивачу з 01.11.2004 року звернутись до нотаріуса та суду у встановлені законодавством строки, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. 30.10.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Також позивач вказує, що не відповідають дійсності пояснення представника відповідача щодо проживання [PERSON] останні роки, за іншою адресою, ніж [ADDRESS] . Квартира на [ADDRESS] належить на праві власності бабусі позивача та там проживав на той час брат матері (дядько позивача) та його сім`я. Мати могла відвідувати родичів, але ніколи не проживала там постійно. Крім того, факт систематичного недопуску позивача до квартири підтверджується зверненнями до поліції та поясненнями свідків. 20.11.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити з підстав, викладених у відзиві. Крім того просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник третьої особи - Першої київської державної нотаріальної контори звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи за відсутності представника Першої київської державної нотаріальної контори. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] народилась [INFO] . Її батьками згідно із свідоцтвом про народження є: [PERSON] - батько, [PERSON] - мати. 07.07.2015 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . [INFO] народився син позивача - [PERSON] . Позивач в судовому засіданні пояснила, що на даний час вона не проживає з чоловіком та шлюб не розірвано. Однак суду не було надано доказів на підтвердження факту окремого проживання позивача з її чоловіком. [PERSON] з 27.01.2001 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 28.10.2016 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.04.1997 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на квартиру було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10.04.1997 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. На момент смерті матері, позивачу виповнилось 20 років. Після смерті [PERSON] у встановлений діючим законодавством шестимісячний строк спадкоємці не звернулись із заявами про прийняття спадщини. Спадкова справа №960/2024 після померлої [PERSON] була заведена Першою київською державною нотаріальною конторою 19.09.2024 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини. Інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались. Постановою від 20.02.2025 року Заведея Л.О. , державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] її матері [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] пропущено 6-ти місячний строк для прийняття спадщини після померлої матері та не визначена частка померлої у праві власності на квартиру, яка була набута в період перебування у зареєстрованому шлюбі з чоловіком померлої - [PERSON] на його ім`я, та не наданий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на частку вказаної квартири. Щодо заявлених вимог про встановлення факту прийняття позивачем спадщини після померлої [INFO] [PERSON] шляхом постійного проживання зі спадкодавцем та визнання за позивачем права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] як частку у спадщині після смерті матері суд зазначає наступне. Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч.3 ст.1223 ЦК України). Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України). Стаття 1258 ЦК України передбачає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України). Згідно з положеннями статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. При зверненні до суду з позовом позивач зазначала, що оскільки вона проживала разом з матір`ю на момент її смерті, вона у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою що прийняла спадщину. Частина 3 статті 1268 ЦК України визначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В постанові КЦС ВС від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено висновок, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Судом не встановлено що позивач заявляла про відмову від спадщини. Згідно з інформацією, наданою Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, в квартирі [ADDRESS] з 26.09.1997 року по 30.09.2024 року (день надання відповіді) був зареєстрований [PERSON] та з 27.01.2001 року [PERSON] . Пояснення позивача та представника відповідача щодо проживання позивача після виповнення їй 18 років, разом з батьками суперечливі. Позивач пояснила, що вона проживала разом з батьками в квартирі [ADDRESS] з моменту її придбання, на час смерті матері та до 2005 року. В той же час представник відповідача пояснив, що [PERSON] останні роки перед смертю проживала за місцем власної реєстрації - в [ADDRESS] . Крім того, позивач послалась на пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтверджують факт спільного проживання з матір`ю. Однак суд не може взяти до уваги як належні докази заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони не попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань (ст. 385 КК України) та завідомо неправдиві показання (ст. 384 КК України) та не приводились до присяги в порядку, передбаченому ЦПК України, позивач не заявляла клопотання про допит свідків в судовому засіданні, відповідно сторони позбавлені можливості поставити їм запитання, а тому відповідно суд має сумніви в достовірності таких пояснень. Суду не було надано належних та допустимих доказів з яких можна було однозначно встановити чи дійсно позивач постійно разом з матір`ю проживала в квартирі [ADDRESS] на момент її смерті. Крім того, позивач не надала суду доказів, що вона несла витрати по утриманню вказаної квартири. Отже, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] шляхом постійного проживання зі спадкодавцем та визнання за позивачем права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] як частку у спадщині після смерті матері. Щодо заявлених вимог [PERSON] щодо вселення її та її неповнолітнього сина до вказаної квартири з усуненням перешкод у користуванні житлом, що чиняться відповідачем та забезпечити право користування житлом неповнолітньому [PERSON] , як члену сім`ї співвласника суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 27.01.2001 року та [PERSON] з 28.10.2016 року. Позивач вимоги про вселення обгрунтовувала, зокрема тим, що вона разом з сином мають зареєстроване місце проживання у спірній квартирі, тому відповідно мають право проживати в ній. Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень України передбачає, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А тому, хоча право власності [PERSON] на спірну квартиру виникло 07.04.1997 року, при вирішенні даного спору суд керується положеннями ЦК України. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 318 ЦК України). Як визначає стаття 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічні положення містяться в статті 150 ЖК України. У відповідності до ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Як було встановлено судом, позивач була вселена до квартири [ADDRESS] як член сім`ї (донька) власника. Сторони не надали доказів, що при її вселенні була інша угода про порядок користування приміщенням. Відповідач не звертався про зняття з реєстрації місця проживання позивача та її сина, не заявляв зустрічного позову про визнання позивача та її сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суду не надано доказівщо позивач та її син на момент розгляду справи судом були зняті із зареєстрованого місця проживання в квартирі [ADDRESS] . Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Право на місце проживання передбачене Конституцією України (ст. 33), Загальною декларацією прав людини (ст. 13), Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ст. 2) та Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ст. 12). Відповідно до Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При зверненні до суду з позовом позивач стверджувала, що вона маючи реєстрацію у вказаній квартирі не має можливості нею користуватись, так як її не впускають в квартиру, вона не має ключів. На підтвердження власних пояснень позивач надала довідку Шевченківського РУ ГУНП в м.Києві від жовтня 2021 року з якої вбачається, що в зв`язку з неможливістю відкрити двері в квартиру 09.10.2021 року о 22.04 год. [PERSON] викликала поліцію. Однак ввійти в квартиру вона не змогла. Аналогічне звернення до поліції було 12.06.2022 року о 16.20 год. та 26.10.2025 о 15.09, що підтверджується талонами-повідомленнями єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію. Представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач має можливість користуватись квартирою. Таким чином, враховуючи що відповідач не ініціював зняття позивача та її сина із зареєстрованого місця проживання, суду не надано доказів, що під час вселення позивача в квартиру як члена сім`ї була інша угода про порядок користування приміщенням, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про вселення. Крім того, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до вимоги про вселення позивача та її сина, так як представник відповідача не надав суду доказів, що права позивача були порушені до першого звернення до правоохоронних органів в жовтні 2021 року. А тому відповідано відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строки позовної давності. У відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial