Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 870 111, 10 грн. В обґрунтування вказано, що 27 серпня 2021 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Peugeot, реєстраційний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Audi, реєстраційний № [NUMBER] . Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Відповідно до Постанови суду № 754/14701/21 від 23 жовтня 2021 року відповідача було визнано винним у спричиненні ДТП та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 19 лютого 2021 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ТОВ «Норт Констракшн Україна» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № АМ.164029, у зв`язку із чим позивачем було виплачено страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування наземного транспорту в розмірі 997 611,10 грн. Після здійснення страхової виплати потерпілому, позивач звернувся до страховика відповідача, для виплати страхового відшкодування в порядку регресу, відповідно до Полісу відповідача, для чого надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви, страховиком відповідача було складено страховий акт та здійснено страхове відшкодування Позивачу у розмірі 127 500,00 грн. Таким чином, оскільки, страховик відповідача відшкодував позивачу лише частину здійсненої ним страхової виплати потерпілому, то у позивача виникло право вимоги до відповідача на різницю між фактичним розміром здійсненої потерпілому виплати та отриманим від страховика відповідача відшкодуванням у розмірі 870 111,10 грн. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 22 серпня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 09 вересня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 11 вересня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 27 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у засідання не з`явився, з урахуванням заяви про розгляд справи у його відсутність, поданої разом із позовною заявою, у якій позовні вимоги підтримував та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце призначення якого повідомлявся належним чином за адресою зареєстрованого / задекларованого місця свого проживання, але не з`явився, заяви по суті або з процесуальних питань не надходили. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною сьомою ст. 178 Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзивів відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. 27 серпня 2021 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Peugeot, реєстраційний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Audi, реєстраційний № [NUMBER] . Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення № 754/14701/21-п [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що становить 850 грн. 19 лютого 2021 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ТОВ «Норт Констракшн Україна» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № АМ.164029. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було виплачено страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування наземного транспорту в розмірі 997 611,10 грн. Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, яким керував [PERSON] на момент ДТП, була застрахована у ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № 204765637. Після здійснення страхової виплати потерпілому, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», для виплати страхового відшкодування в порядку регресу, відповідно до полісу відповідача. На підставі даної заяви, ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» було складено страховий акт та здійснено страхове відшкодування Позивачу у розмірі 127 500,00 грн (ліміт відповідальності Страховика з вирахуванням франшизи). Оскільки, ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» відшкодував ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» лише частину здійсненої ним страхової виплати потерпілому, то у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до [PERSON] на різницю між фактичним розміром здійсненої потерпілому виплати та отриманим від страховика відповідача відшкодуванням. Виходячи з цього, залишок невідшкодованих виплат позивача складає: 997 611,10 грн. - 127 500,00 грн. = 870 111,10 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимого (регресу) до винної особи у розмірі виплачеш відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). Оскільки постановою Деснянського районного суду міста Києва відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України, останній повинен відшкодувати ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 870 111, 10 грн. У відповідності до вимог частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковим для суду про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved