Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У листопаді 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 71854636 у розмірі 18040,00 грн, судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2025 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику в кредит кошти, а позичальник зобов`язався повернути використані кошти та сплатити проценти за користування ними. Позивач зазначає, що кредитор умови договору виконав належним чином, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку із чим виникла прострочена заборгованість. Позивач стверджує, що на підставі укладених із первісним кредитором договорів факторингу він набув право вимоги до відповідача за вказаним правочином. Оскільки відповідач не погасила заборгованість у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 07 січня 2026 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Відповідачу ухвала судді від 07 січня 2026 року надіслана на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем її проживання та отримана адресатом, про що свідчать відомості рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не подала. Позивачу копія ухвали судді про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи доставлена до його електронного кабінету. Від позивача будь-яких клопотань, заяв до суду не надходило. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просив розглядати справу за його відсутності за правилами спрощеного позовного провадження, не заперечував проти ухвалення судом заочного судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Оскільки справа призначена судом до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться. Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справа, суд встановив таке. 29.05.2025 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір про надання коштів у кредит № 71854636 у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.2.1 договору, за цим договором кредитодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк шляхом їх перерахування на банківський рахунок Позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів, або достроково, та сплатити кредитодавцю плату (Проценти) від суми кредиту та Комісію за надання кредиту відповідно до умов цього Договору. Мета отримання Кредиту: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Сума кредиту 6000,00 грн. Строк кредитування 30 днів. Процентна ставка в день 0,500% (фіксована). Комісія за надання кредиту 15,00% (900,00 грн). Дата надання кредиту 29.05.2025, дата повернення кредиту 27.06.2025, процентна ставка 1,000% в день, проценти за понаднормове користування 4,00% в день, пеня 4,00% в день. 29.05.2025 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали додаткову угоду до договору надання коштів у кредит № 71854636, відповідно до якої строк кредитування становить 45 днів. Згідно із довідкою №КД-000064612 від 20.10.2025 року, виданою ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» підтвердило прийняття до виконання платіжної інструкції та завершення платіжної операції про перерахування 29.05.2025 [PERSON] 6000,00 грн на номер [NUMBER] . 16.10.2025 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали договір факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025 згідно з яким, ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набула право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, зазначених у реєстрі заборгованостей, у розмірі портфеля заборгованості. На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою «Реєстр прав вимоги від 16.10.2025». За твердженням позивача відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 18040,00 грн, з яких: 6000,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 100,00 грн сума заборгованість за процентами, 900,00 грн заборгованість за комісією, 11040,00 грн заборгованість за пенею/неустойкою. На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Розрахунок суми заборгованості за договором позики № 71854636 від 17.10.2025», згідно з відомостями якого заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 18040,00 грн. На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ КБ «Приватбанк» надало відповідь №20.1.0.0.0/7-260120/36780-БТ від 21.01.2026, згідно з відомостями якої платіжна картка № [NUMBER] емітована картка на ім`я [PERSON] . Крім цього, банк надав довідку/виписку Рух грошових коштів по рахунку відкритого до вказаної платіжної картки за період з 29.05.2025 по 01.06.2025 року з відображенням часу зарахування коштів. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивач довів наявність у нього права вимоги до відповідача у спірних правовідносинах. Щодо вимоги про стягнення заборгованості суд зазначає таке. З матеріалів справи суд встановив, що між сторонами існують кредитні правовідносини. Спір у цій справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем обов`язків з повернення коштів у кредитних правовідносинах. Також суд встановив, що наявні у матеріалах справи докази належно та достатньо підтверджують виконання кредитором обов`язку з надання коштів позичальнику. Виходячи з презумпції правомірності правочину, задекларованої у ст. 204 ЦК України, суд вважає доведеним факт існування між сторонами договірних відносин. Матеріали справи не містять доказів спростування презумпції дійсності укладеного кредитного договору. Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення із рухом справи, забезпечивши дотримання принципів гласності та відкритості судового процесу, а також надав сторонам строк для подачі заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань. Отже, відповідач мала процесуальну можливість, але не скористалась своїм правом подання до суду відзиву на позов, не заперечила і не спростував вимоги та доводи позивача, зокрема та не виключно не заперечила та не спростувала із наданням відповідних доказів факт укладення цього договору, належність їй банківської картки з відповідним номером і зарахування на цю картку коштів, які надані на виконання вказаного договору кредиту. Водночас позивач подав до суду належні та достатні докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Розрахунок заборгованості за кредитним договором». Крім цього, суд враховує надану банком інформацію на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, відомостями якої підтверджено зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача, а також надано інформацію про обороти коштів за запитуваний судом період часу. Відомості розрахунку, наданого позивачем, узгоджуються з відомостями виписки по рахунку. Цей розрахунок є чітким, зрозумілим, а тому суд приймає його як належний і достатній доказ щодо розміру заборгованості відповідача у спірних правовідносинах, оскільки його відомості узгоджуються з умовами договору споживчого кредиту. Щодо розміру заборгованості суд зазначає таке. Стосовно тіла кредиту. З огляду на встановлені обставини справи суд вважає наявними правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту. Стосовно розміру процентів суд зазначає таке. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року та від 31 жовтня 2018 року, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Зі змісту договору кредиту суд встановив, що сторони погодили строк кредитування 30+15 днів. Розмір заборгованості за процентами за вказаний період, згідно з наданим позивачем розрахунком, з урахуванням здійснених відповідачем сплат становить 100,00 грн. Стосовно вимог позову про стягнення з відповідача неустойки (пені за прострочку платежів) суд зазначає таке. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан продовжено, він триває і наразі. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. За змістом вказаного пункту, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині вимог про стягнення з відповідача штрафу (пені). Крім цього, із наданого позивачем розрахунку заборгованості суд встановив, що 29.06.2025 та 16.07.2025 відповідач здійснила два платежі по 480,00 грн кожен на рахунок погашення пені. Суд вважає, що ці кошти на загальну суму 960,00 грн підлягали врахуванню позивачем як сплата на погашення основного боргу. У зв`язку із тим, що 29.06.2025 розмір боргу по тілу кредиту зменшився на 480,00 грн (перша оплата пені), з цієї дати підлягає перерахуванню розмір процентів, який з огляду на це за весь строк дії договору становить 1728,00 грн. Отже, з урахуванням здійснених відповідачкою сплат заборгованість за процентами становить 28,00 грн. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення заборгованості по комісії суд зазначає таке. Суд встановив, що за умовами договору кредиту передбачено сплату позичальником комісії за надання кредиту. Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 666/4957/15-ц вказав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, тому така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. У зв`язку із цим Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Водночас у ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід. Суд зазначає, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на споживчі потреби, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У зв`язку з цим суд вважає, що нарахована сума комісії не підлягає стягненню з позичальника. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині вимог про стягнення з відповідача неустойки та комісії. Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 5068,00 грн (тіло кредиту 5040,00 грн + проценти 28,00 грн). Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц висловила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. На позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. На відповідача покладено обов`язок спростувати заявлені у позові вимоги. Отже, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. За умови доведення як факту отримання відповідачем коштів, так і користування ними, саме на останньому лежить процесуальний обов`язок спростувати наявність решти заборгованості за тілом кредиту. За наслідком розгляду цієї справи суд дійшов висновку про те, що позивач довів факт отримання відповідачем коштів та користування ними, а відповідач не виконав обов`язку спростування цих обставин, не надав суду докази відсутності у нього заборгованості за отриманим кредитом та доказів її погашення. Отже, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Враховуючи викладене та встановивши порушення відповідачем умов кредитного договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням результату вирішення цієї справи з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 678,27 грн (28% задоволених вимог). Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач у позовній заяві зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження заявлених витрат на правничу допомогу позивач подав до позовної заяви документи щодо наданої правничої допомоги, згідно з якими сукупна вартість послуг становить 4500,00 грн. Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу суд враховує, що при визначенні суми відшкодування суд виходить із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір ? обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial