Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

27 листопада 2025 року позивач АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути достроково заборгованість за договором № 014-RO-82-268685431 від 20 квітня 2024 року у сумі 164004 гривні 86 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 142976 гривень та заборгованості за відсотками у розмірі 21028 гривень 86 копійок (а. с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначено, з урахуванням усунених недоліків від 17 грудня 2025 року, що Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» є правонаступником за всіма юридичними правами та обов`язками Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль». 04 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до позивача і підписала Заяву про акцепт Публічної пропозиції/Угоду № PDV2-564451. Відповідно до цієї угоди відповідачка прийняла/акцептувала публічну пропозицію АТ «Райффайзен Банк» про надання послуг в порядку та на умовах, що викладені у Правилах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», що оприлюднені та знаходяться у вільному доступі на сайті банку ww.raiffeisen.ua. 20 квітня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк» та відповідачкою було укладено Заяву-договір про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-268685431, за умовами якого банк видав відповідачці кредит у розмірі 151000 гривень до 20 квітня 2030 року під 41,90% річних, а відповідачка зобов`язалася використати кредит відповідно до умов, повернути його, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання відповідно до договору та тарифів Банку. Відповідачка порушила зобов`язання, тому станом на 25 вересня 2025 року заборгованість відповідачки перед позивачем складає 164004 гривні 86 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 142976 гривень та заборгованості за відсотками у розмірі 21028 гривень 86 копійок, яку позивач прохає суд стягнути з відповідача разом із судовими витратами по справі в сумі 3028 гривень (а. с. 63-65). Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 114), копія якої надіслана учасникам справи 22 грудня 2025 року (а. с. 115). 03 лютого 2026 року ухвалою суду у справі було здійснено перехід із спрощеного позовного провадження без виклику сторін до спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначене судове засідання на 19 лютого 2026 року (а. с. 121), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним №2668/26-вих/2/204/1264/26 від 03 лютого 2026 року (а. с. 122). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 127-128), в якій не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 04 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до банку і підписала Угоду № PDV2-564451 про акцепт публічної пропозиції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про надання послуг в порядку та на умовах, викладених в Правилах, та висловлює повну та безумовну згоду з її умовами. Підписанням Угоди сторони безумовно визнають, що Публічна пропозиція, Угода. Правила, Згода, Тарифи, Заяви разом зі всіма змінами, додатками та додатковими договорами/угодами до них у сукупності є Договором банківського обслуговування, складають його зміст, мають обов`язкову силу та застосовуються до відносин сторін так само, якби їх було викладено безпосередньо в тексті цього документу. Договір банківського обслуговування є укладеним з дати підписання Сторонами Угоди (а. с. 82 та на звороті). 20 квітня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк» та відповідачкою було укладено Заяву-договір про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-268685431, за яким кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 151000 гривень, строком на 72 місяці, під фіксовану процентну ставку 41,90% % річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, виконати інші зобов`язання відповідно до договору та тарифів Банку (а. с. 73 на звороті -78). Крім того, 20 квітня 2024 року відповідачкою було підписано Паспорт споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредит готівкою», яким сторони погодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту та іншу додаткову інформацію (а. с. 68-69 та на звороті). Разом з цим відповідачка підписала Графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (а. с. 70-72). [PERSON] 20 квітня 2024 року отримала кредиту у сумі 151000 гривень та не сплатила своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язання, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором (а. с. 67 та на звороті) та що підтверджується випискою по рахунку (а. с. 84-85 та на звороті). 25 вересня 2025 року за вих. №114/5-712027 банком було направлено на адресу [PERSON] вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором (а. с. 86), яка отримана останньою на свою електронну пошту, яка вказана в Заяві-договорі про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-268685431 від 20 квітня 2024 року (а. с. 89). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 25 вересня 2025 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 164004 гривні 86 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 142976 гривень та заборгованості за відсотками у розмірі 21028 гривень 86 копійок (а. с. 67 та на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до виписки по особовому рахунку відповідачки (а. с. 84-85 та на звороті), 20 квітня 2024 року [PERSON] було перераховано кредит у сумі 151000 гривень. З вказаної виписки убачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами та здійснювала часткові погашення за кредитом. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами. Отже, доказом користування відповідачкою кредитними коштами є виписка по рахунку, яка є належним доказом надання кредитних коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17. Також, на підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості (а. с. 67 та на звороті), який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком, а тому при винесені рішення суд керується розрахунком позивача. З розрахунку убачається, що після укладення договору [PERSON] користувалася наданими банком кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення за вказаним кредитним договором, проте, допустила прострочення погашення заборгованості по кредиту, отже заборгованість винесена на прострочку. Разом з цим, із вказаного розрахунку заборгованості убачається, що заборгованість за відповідачкою станом на 25 вересня 2025 року складає 164004 гривні 86 копійок, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 142976 гривень та заборгованості за відсотками у розмірі 21028 гривень 86 копійок. Позивач свої зобов`язання виконав повністю та надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Відповідачка скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за договором не виконує, в результаті чого виникла заборгованість. Натомість, відповідачка жодних заперечень на предмет позову до суду не надала. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачка прострочила погашення поточних платежів за договором та не повернула отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд дійшов переконливого висновку про те, що право позивача на повернення його власності кредитних коштів, сплати відсотків, нарахованих за час користування ним та інших платежів, у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та із [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк» достроково підлягає стягненню заборгованість за заявою-договором про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-268685431 від 20 квітня 2024 року у сумі 164004 гривні 86 копійок, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 142976 гривень та заборгованості за відсотками у розмірі 21028 гривень 86 копійок. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved