Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

У вересні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив встановити, що квартира загальною площею 45,9 м2, яка згідно з свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999 року, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, розташована за адресою: [ADDRESS] у дійсності розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира загальною площею 45,9 м2 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999 року, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, така знаходиться на 2 поверсі 2 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житлової площі 24,6 м2, в тому числі 1-а кімната 9,4 м2, 2-а кімната 15,2 м2, кухні площею 6,9 м2, ванної кімнати площею 2,2 м2, туалету - 1 м2, коридора 8,3 м2. Окрім того, квартира облаштована лоджією площею 2,9 м2. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Бюро технічної інвентаризації м. Волновахи 16.08.2001 року та записано у реєстрову книгу за № 6790, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на звороті свідоцтва про право власності на житло. Однак, відомості про право власності на спірну квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з цим позивачі звернулися до державних реєстраторів управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області з заявами про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Проте, рішеннями державних реєстраторів від 08.07.2024 року № 74007114, від 14.10.2024 року № 75534793, від 28.10.2024 року № 75781550 їм відмовлено у державній реєстрації права власності позивачів на квартиру, оскільки наявні розбіжності щодо адреси об`єкта нерухомого майна. Зокрема, у заявах про державну реєстрацію прав вказано адресу: [ADDRESS] , а у свідоцтві про право власності на житло - [ADDRESS] . У свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, допущена помилка в адресі квартири, а саме: зазначено російською мовою назву провулку «Путиловский», хоча вірною є назва російською мовою « [PERSON] ». Не погодившись з позовними вимогами представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Як зазаначають Позивачі, у правовстановлюючих документах на спірне нерухоме майно наявні розбіжності. Зокрема, у свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, допущена помилка в адресі квартири, а саме: зазначено російською мовою назву провулку «Путиловский», хоча вірною є назва російською мовою « [PERSON] ». Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Позивачі не зазначили, яким саме чином військовоцивільна адміністрація порушила їх права, не обґрунтували свої позовні вимоги та не надали суду доказів на їх підтвердження, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України . Зауважуємо, що Відповідач не оспорював права власності Позивачів на нерухоме майно і не здійснював жодних дій які б свідчили про його невизнання. Отже притягнення за цим позовом Волноваської міської ВЦА у якості відповідача є безпідставним та суперечить нормам процесуального законодавства. Як вбачається з доданих до матеріалів справи документів позивачі - [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями, що прийняли спадщину, а позивач [PERSON] є співвласником майна. Отже наявне коло зацікавлених осіб між якими і повинен вирішуватися спір щодо спадкового майна. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Підставою відмови Позивачам в державній реєстрації права власності на нерухоме майно стала неможливість підтвердження факту його державної реєстрації, тобто не визнання державним реєстратором дійсності речового права. Крім того, однією з підстав, що відмови в проведенні реєстраційних дій та видачі свідоцтва про спадщину стала відсутність у місті Волноваха провулку Путиловського. Отже, в правовстановлюючих документах, за твердженням позивачів, наявна помилка в написанні назви провулка. Таким чином, у судовому порядку підлягає встановленню, що квартира загальною площею 45,9 м2, яка згідно з свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, розташована за адресою: « [ADDRESS] » у дійсності розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже з огляду на відсутність факту порушення Відповідачем прав Позивачів та за відсутності, власне, спору про право, наявності спадкоємців, що прийняли спадщину, необхідності попереднього встановлення низки юридичних фактів, вважаємо що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Отже у Позивача є необхідність у встановленні фактів або державної реєстрації належного йому нерухомого майна, або відсутності обов`язку в проведенні реєстрації права власності, виправлення помилки в написанні адреси нерухомого майна, а не у спорі про право. Представником позивачів подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вказано наступне. Як зазначено у позовній заяві, позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира загальною площею 45,9 м2 за адресою: [ADDRESS] , згідно з свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999 року, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Бюро технічної інвентаризації м. Волновахи 16.08.2001 року та записано у реєстрову книгу за № 6790, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на звороті свідоцтва про право власності на житло. Вказане свідчить про те, що державний реєстратор позбавлений можливості перевірити інформацію щодо фактів оформлення та/або реєстрації права власності на спірне майно за період з листопада 1999 року, коли позивачі набули право власності на спірне майно, до 01.01.2013 року. Отже, позивачі позбавлені можливості у встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку зареєструвати право власності на спірну квартиру. Позивачі обґрунтовують пред`явлення позову до саме до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації наявністю в неї майнового інтересу до спірної квартири. Отже у разі невизнання за позивачами права власності на квартиру, така має бути взята на облік як безхазяйна і в подальшому передана за рішенням суду у комунальну власність. Тому особою, яка має інтерес до спірного нерухомого майна, є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем розташування цього майна. Волноваська міська військово-цивільна адміністрація Волноваського району Донецької області на даний час є органом, уповноваженим державою на здійснення повноважень відповідного органу місцевого самоврядування, а відтак належним відповідачем у справі. Крім того, позивачами заявлені вимоги про визнання права власності на частки у спірній квартирі у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , якому належала 1 / 4 частка спірної квартири, на підставі з свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999 (відомості про право власності спадкодавця на 1/4 частку квартири не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Спадкоємцями першої черги за законом були діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] , а також його дружина - [PERSON] . Такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, є [PERSON] (син) та [PERSON] (дружина), оскільки постійно проживали разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Своєю чергою, [PERSON] (дочка) на час смерті спадкодавця разом з ним не проживала та не подавала заяви про прийняття спадщини. Позивачі позбавлені можливості зареєструвати за собою право власності на спадкове майно у нотаріальному порядку, а тому вимушені звернутися до суду. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив задовольнити її у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником було надано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира загальною площею 45,9 м2 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці (а.с. 16-17). Згідно штампу БТІ на вказаному свідоцтві вбачається, що кв. [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , запис в реєстрі №6790 (а.с. 17). Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , така знаходиться на 2 поверсі 2 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житлової площі 24,6 м2, в тому числі 1-а кімната 9,4 м2, 2-а кімната 15,2 м2, кухні площею 6,9 м2, ванної кімнати площею 2,2 м2, туалету - 1 м2, коридора 8,3 м2. Окрім того, квартира облаштована лоджією площею 2,9 м2. Як вбачається із спадкової справи №182/2025, яку зареєстрованою 26 березня 2025 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа була відкрита за заявою [PERSON] та [PERSON] . Листом від 14.04.2025 року №733/02-14 нотаріальною конторою було повідомлено заявників про те, що 26 березня 2025 року по цій спадковій справі було подано заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровані в Книгу обліку та реєстрації спадкових справ за № 562, 563), де спадковим майном зазначено 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Частка зазначеної квартири згідно наданих документів належить померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ясинуватським відділом Донецької залізниці 02 листопада 1999 року. Згідно реєстраційного напису, право власності на квартиру зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха 16 серпня 2001 року в реєстрову книгу № 32 за реєстровим № 6790. Бюро технічної інвентаризації, яке здійснювало реєстрацію права власності знаходиться на тимчасово окупованій території, що позбавляє нотаріуса як державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, можливості отримати підтвердження інформації щодо реєстрації права власності на частку цієї квартири. В результаті, єдиним способом підтвердити право власності на майно наразі є визнання права власності в судовому порядку. Крім того, повідомлено, що у правовстановлюючому документі на майно та реєстраційному написі про реєстрацію права власності, а також словнику вулиць Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по місту Волноваха містяться розбіжності ( [ADDRESS] ), що унеможливлюють належну ідентифікацію адрес нерухомого майна. Рішеннями державних реєстраторів Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 08 липня 2024 № 74007114, від 14 жовтня 2024 № 75534793, від 28 жовтня 2024 № 75781550 було відмовлено у державній реєстрації права власності позивачів на квартиру, оскільки наявні розбіжності щодо адреси об`єкта нерухомого майна. У заявах про державну реєстрацію прав вказано адресу: [ADDRESS] , а у свідоцтві про право власності на житло - [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України) Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину. Оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). Суд приймає до уваги, що позивачі просять: -встановити, що квартира загальною площею 45,9 м2, яка згідно з свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, розташована за адресою: [ADDRESS] у дійсності розташована за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/8 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, зазначений спосіб захисту буде неефективним, оскільки право власності позивачів на квартиру ніким не оспорюється чи не визнається або заперечується, підставою позову останні зазначають лише те, що було відмовлено у державній реєстрації права власності позивачів на квартиру та отримання свідоцтва про права на спадщину, оскільки наявні розбіжності щодо адреси об`єкта нерухомого майна, тобто потрібно встановити факт відповідності правовстановлюючого документу. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, провадження №12-61гс21 (пункт 148)). Обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. З врахуванням встановлених у даній справі обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed