Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

11 липня 2024 року [PERSON] звернулась з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Товарною біржею «Українська» 30 березня 2000 року, реєстраційний № 86284, укладеного між нею та відповідачами. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 30 березня 2000 року між нею та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, а саме, квартири [ADDRESS] . Даний договір 30 березня 2000 року був зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» реєстраційний № 86284. 31 березня 2000 року право власності на придбану квартиру було зареєстровано в Южноукраїнському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 25 в реєстровій книзі № 13 стор. 306. Всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані. Фактично сторонами за договором були здійсненні всі дії, спрямовані на виконання своїх зобов`язань, проте, розпорядитися належним їй майном можливості не має у зв`язку з тим, що на даний час біржа ліквідована, а відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення спірного договору. За таких обставин вона позбавлена можливості нотаріального посвідчення угоди. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного роозгляду справи. У судове засідання відповідачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення, про що суд постановив відповідну ухвалу. Дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає повному задоволенню. Судом встановлено, що 30 березня 2000 року члени Товарної Біржі «Українська» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомості квартири [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат житловою площею 27,7 кв.м, загальною площею 50 кв.м, кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, вбудованої шафи, лоджії, згідно технічного паспорту, реєстраційний № 86284 /а.с. 6/. Право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано в Южноукраїнському міському бюро технічної інвентаризації за [PERSON] і 31 березня 2000 року зроблено відповідний запис в реєстрову книгу № 13 стр. 306 /а.с. 6/. Розпорядженням міського голови від 18 січня 2016 року №19-р «Про перейменування вулиць та проспектів у місті Южноукраїнську» пр. Леніна перейменовано в пр. Незалежності. Постановою Верховної Ради України №4007-ІХ від 09 жовтня 2024 року перейменовано місто Южноукраїнськ Вознесенського району Миколаївської області на місто Південноукраїнськ. Також, згідно довідки КП «БТІ» Південноукраїнської міської ради від 16 грудня 2025 року № 574 станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , про що зроблено запис № 25 в реєстровій книзі № 13 /а.с. 83/. На замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] /а.с. 81-82/. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 21 січня 2026 року, відомості щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні /а.с. 107/. Пунктом 1 розділу Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, передбачено, що він набирає чинності з 1 січня 2004 року. До цивільних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми ЦК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосувати норми ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений до 01 січня 2004 року. Статтею 227 Цивільного кодексу ЦК України (в редакції 1963 року), що був чинним на час укладення вказаного спірного договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року). Незважаючи на обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу житла, в якому хоча б однією з сторін є громадянин, законодавство допускає можливість визнання угоди, яка хоча й укладена з порушенням нотаріальної форми, але вважається дійсною. Так, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність», який діяв станом на 1999 рік, визначено, що громадянин набуває право власності на майно одержане, в тому числі внаслідок укладення угод не заборонених законом. Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року) власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Судом встановлено, що сторони договору обумовили всі його суттєві умови та повністю виконали взяті на себе зобов`язання, придбане майно під арештом не перебуває, заборон на його відчуження немає, можливість належного посвідчення договору купівлі-продажу на час розгляду справи втрачена, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved