Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Раврик І.Д., звернувся з позовом до [PERSON] , просить визначити позивачці додатковий строк для поданння заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , терміном на чотири місяці. В обґрунтування позову посилається, що [INFO] помер її дід - [PERSON] . За життя 01.11.1988 [PERSON] посвідчив заповіт, за яким будинок за адресою: [ADDRESS] заповів своїй онуці [PERSON] . 07.03.2025 вона звернулася до нотаріальної контори, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину, однак нотаріусом умов відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки вона пропустила строк шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Просить суд надати додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, оскільки такий вона пропустила з поважної причини, бо не знала про наявність заповіту. Ухвалою суду від 26 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувано від Галицької державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Ухвалою суду від 23 травня 2025 року від Галицької державної нотаріальної контори витребувано Витяг зі Спадкового реєстру про наявність/відсутність заповіту, його чинність/дійсність, який посвідчений від імені [PERSON] . Ухвалою суду від 04 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Раврик І.Д. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Пояснив, що спадкодавець [PERSON] заповів житловий будинок в селі Блюдники своїй онуці. Позов пред`явлено до [PERSON] , який є сином спадкодавця, належить до першої черги спадкування за законом та на момент смерті спадкодавця досягнув пенсійного віку, а тому має право на обов`язкову частку у спадшині. У судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що зареєстрована у місті Покровськ Донецької області, де і проживала до повномасштабного вторгнення. Її батько [PERSON] народився в селі Блюдники Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Вона ще дитиною у період канікул, а потім дорослою під час відпусток часто навідувала дідуся - [PERSON] , та майже кожне літо проводила у нього, останній раз у 2000 році. У 2001 році помер її дід - [PERSON] . За життя він склав та посвідчив заповіт, відповідно до якого житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , заповів їй. Про існування заповіту їй відомо не було. Лише у 2024 році, після початку повномасштабного вторгнення, її батько (відповідач) переїхав з Донецької області в с. Блюдники та поселилася у будинку померлого діда. Згодом її батько, перебуваючи у селі, зустрівся з старостою села (подія відбулася десь навесні 2025 року), який повідомив йому про те, що покійний залишив заповіт, яким заповів зазначене майно саме онуці. Після цього батько звернувся до сільської ради, де йому було надано копію заповіту. Отримавши копію заповіту, позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та оформлення спадкових справ. Однак, нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Вона сама переїхала в с. Блюдники в липні 2025 року, проте часто їздить у Дніпропетровську область до хворої матері. Позивачка стверджує, що пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не знала про існування заповіту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Пояснив, що він є сином померлого [PERSON] . Народився у 1940 році в с. Блюдники Івано-Франківського району Івано-Франківської області. У дорослому віці переїхав на постійне місце проживання до Донецької області. За життя батька він підтримував з ним зв`язок, періодично навідувався до нього. Після смерті батька здійснив його поховання. У подальшому щороку приїжджав до батьківського будинку на два - три дні, зокрема під час літніх відпусток, однак з часом такі візити стали рідшими. У серпні 2024 році, після початку повномасштабного вторгнення, він переїхав до с. Блюдники та оселився у батьківському будинку (дочка - [PERSON] переїхала в с. Блюдники пізніше влітку 2025 року), вважаючи, що фактично вступив у фактичне управління майном. Під час перебування в селі, він зустрівся з старостою села, який повідомив йому, що його батько за життя склав заповіт, відповідно до якого заповів житловий будинок своїй онуці - [PERSON] . Про заповіт він не знав, батько ніколи не говорив про нього. Після цього в березні 2025 року відповідач звернувся до сільської ради з проханням видати копію заповіту, яку згодом передав дочці. Отримавши копію заповіту, [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи. Однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] - в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся за зареєстрованою адресою місця проживання та адресою місця фактично проживання. Додатково повідомлявся шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - староста села Блюдники, пояснив, що сім`я [PERSON] проживала в селі Блюдники. [PERSON] , син померлого [PERSON], виїхав із рідного села після одруження на постійне місце проживання до Донецької області. При цьому [PERSON] разом із дочкою [PERSON] часто навідувалися до батьківського дому, зокрема влітку під час канікул. Після смерті [PERSON] свідок перебував за кордоном, однак йому відомо, що в хаті ніхто постійно не проживав. Майже кожного літа хтось з родини [PERSON] приїздив у Блюдники на декілька днів на відпочинок. У 2024 році [PERSON] переїхав в Блюдники та оселився у батьківському будинку. Свідок зазначив, що до старостинського округу із заявою про видачу заповіту ні [PERSON] , ні [PERSON] не зверталися. Водночас, навесні 2025 року відповідач звертався до старостинського округу, маючи при собі заповіт, та просив його посвідчити, що і було зроблено. На думку свідка, спірний будинок був власністю та належав родині [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази у матеріалах справи, встановив наступні фактичні обставини справи. [PERSON] є дочкою [PERSON] та онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданим 25.02.1968, та серії [NUMBER] , виданим повторно 04.10.1960 (а.с.7,8). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 25.02.2025 (а.с.9). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 03.04.2025 № 202, виданою Блюдниківським старостинським округом від 03.04.2025, на день смерті [INFO] [PERSON] був зареєстрований та проживав один по [ADDRESS] (а.с. 33). За життя спадкодавець залишив заповіт посвідчений 01.11.1988 року Блюдниківською сільською радою, за реєстрова за №35, яким усе своє майно заповів онуці - [PERSON] (а.с.10). Відповідно до Довідки №258, виданої Блюдниківським старостинським округом №2 від 27.05.2025, 01 листопада 1988 року Блюдниківською сільською радою посвідчено заповіт від імені [PERSON] за реєстровим №35 (а.с.55). Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку по [ADDRESS] - голова двору - [PERSON] (а.с.36-39). Згідно з інформацією №561/02-14 від 17.06.2025, наданою Галицькою державною нотаріальною конторою спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася (а.с.63). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №81548790 від 17.06.2025 заповіти /спадкові договори від імені [PERSON] не посвідчувалися (а.с.64). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої Галицькою районною державною конторою від 07.03.2025, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. [PERSON] відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки після смерті спадкодавця пройшло більше 24 років та вона пропустила шестимісячний строк на звернення з заявою про прийняття спадщини (а.с.19). Відповідно до Довідки №202 від 03.04.2025, виданої Блюдниківським старостинським округом, згідно з рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області у справі № 341/1776/21 право власності на будинок по [ADDRESS] , в якому на час смерті проживав [PERSON] і якому на час смерті належав такий будинок, визнано за [PERSON] . Орган місцевого самоврядування після смерті [PERSON] з заявою до суду про визнання спадщини відумерлою, зокрема будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] не звертався (а.с.33). Отже, судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли на даний час між [PERSON] та [PERSON] є відносини, які пов`язані із наданням додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини до набуття чинності Цивільним кодексом України, тобто до 1 січня 2004 року (спадкові правовідносини). Надаючи правову оцінку установленим обставинам у цій справі та позовним вимогам, суд виходить з такого. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються Цивільним Кодексом України 2004 року. З огляду на обставини справи, оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в день його смерті, [INFO] , і шестимісячний строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року, до даних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР 1963 року) в редакції, чинній на час смерті [PERSON] . Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За статтею 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини . Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За частиною 1 статті 550 ЦК УРСР 1963 року, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Згідно з частиною 1 статті 555 ЦК УРСР 1963 року спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . За життя 01.11.1988 він у Блюдниківській сільській раді посвідчив заповіт, за яким все своє майно заповів своїй онуці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.03.2025 та матеріалів справи спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Позивачка [PERSON] - спадкоємиця за заповітом, у встановлений законом строк (протягом 6 місяців з дати смерті діда) заяву про прийняття спадщини не подавала. В той же час, позивачка пред`явила позов до [PERSON] , оскільки на момент смерті [PERSON] та відповідно відкриття спадщини йому виповнилось 60 років, а отже він має право на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатна особа (пенсіонер). З цього приводу суд зазначає наступне. Статтею 535 ЦК УРСР 1963 року, чинною на момент смерті спадкодавця, передбачено право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Так, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Отже, право на обов`язкову частку у спадщині, передбачене статтею 535 ЦК УРСР 1963 року, гарантує певному колу осіб мінімальний розмір спадкового майна незалежно від змісту заповіту, однак не скасовує обов`язку прийняття спадщини. Особи, які не проживали постійно зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, не вважаються такими, що прийняли спадщину автоматично, і зобов`язані подати заяву про її прийняття або довести фактичне прийняття спадщини у шестимісячний строк, встановлений статтею 550 ЦК УРСР 1963 року. За відсутності таких дій спадкоємець, у тому числі той, хто має право на обов`язкову частку, вважається таким, що не прийняв спадщину, а отже не набув спадкових прав. Дане твердження кореспондується з положеннями пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з яким той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Підтвердження обов`язку, особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, прийняти її у встановлений законом строк є і правова позиція, викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до пункту 1 якого особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й утриманці померлого, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), можуть звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР). Отже, для того, щоб особа, яка має право на обов`язкову частку, вважалася такою, що прийняла спадщину, вона повинна була вчинити активні дії, визначені законом: подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом 6 місяців з дня смерті спадкодавця або ж на протязі того ж строку фактично вступити у володіння чи управління спадковим майном, що свідчило б про прийняття спадщини за законом. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом та підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.03.2025, [PERSON] із заявою про прийняття спадщини (в тому числі обов`язкової частки) не звертався, спадкова справа не заводилася. Доказів постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на момент відкриття спадщини, а саме 22 січня 2001 року, матеріали справи не містять. Згідно з довідкою виданою Блюдниківським старостинським округом від 23.04.2025, спадкодавець [PERSON] проживав один. Доказів про вчинення дій, які б свідчили про його фактичний вступ у володіння або управління спадковим майном, відповідач не надав. Наявність у особи лише теоретичного права на обов`язкову частку на спадщину, яким вона не скористалася протягом 24 років, не робить її спадкоємцем, що прийняв спадщину. Згідно з інформацією №561/02-14 від 17.06.2025, наданою Галицькою державною нотаріальною конторою, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася За приписами статті 555 ЦК УРСР 1963 року, у випадку, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначає, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Верховним Судом сформована численна практика щодо визначення належного відповідача у справах про спадкування у подібних спорах. Так, позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 20 грудня 2021 року у справі № 502/1603/18 (провадження № 61-10329св21), від 24 травня 2023 року у справі № 291/559/21 (провадження № 61-4425св23), від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21 (провадження 61-6090св23) та інших. Відтак, оскільки [PERSON] не прийняв спадщину у встановлений законом строк, він є неналежним відповідачем у даній справі. За наведених обставин суд вважає, що при відсутності інших спадкоємців за законом або за заповітом, які прийняли спадщину, саме територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування може бути відповідачем у даній справі. Згідно з частинами першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові. Предметом спору у цій справі є визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину. Таким чином, оскільки позов пред`явлено до особи, яка не прийняла спадщину, тобто до неналежного відповідача, клопотань про заміну неналежного відповідача чи залучення органу місцевого самоврядування як співвідповідача у справі позивачкою заявлено не було, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Суд виснує, що розгляд справи за відсутності належного відповідача унеможливлює висновки щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті пред`явленого позову, оскільки в такому випадку порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства та принцип змагальності сторін. Суд звертає увагу позивачки, що вона не позбавлена права на звернення до суду з вимогами до належного відповідача.

Outcome: dismissed