Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

27.08.2024 року представник позивача [PERSON] звернулась до Самарського районного суду міста Дніпра в інтересах [PERSON] із позовною заявою, про витребування будинку та земельної ділянки розташованих за адресою [ADDRESS] з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовної заяви, зазначає що 08 жовтня 2002 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. реєстровий № 6669. В лютому 2003 року будинок було знесено та побудовано новий на підставі відповідного дозволу виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради за № 164 від 18.04.2003. 27 грудня 2003 року між Позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб. 01 грудня 2008 року Позивач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . 12 травня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськ шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 25 січня 2016 року Позивач зареєструвала право власності на вищевказане майно, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 52006040. В листопаді 2017 року Позивачці стало відомо про існування заочного рішення відповідно до якого 30.06.2016 року Індустріальний районний суду м. Дніпропетровська (справа № 202/4011/16-ц) визнав право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та припинено право власності на нерухоме майно за [PERSON] . Додатковим рішенням того ж суду від 01.09.2016 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та припинено право власності на неї. 16.03.2017 року [PERSON] зареєстрував право власності на будинок та земельну ділянку. 25.04.2017 укладено договор купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] 06 вересня 2017 року Покровською районною державною адміністрацією в особі державного реєстратора Замфір О.М. було закрито розділ державного реєстру прав про право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] у зв`язку з поділом будинку на дві окремі квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . З 2017 року позивачем, а також [PERSON] було ініційовані судові процеси в ході яких: заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року та додаткове рішення від 01.09.2016 по справі № 202/4011/16-ц було скасовано; рішенням Самарського районного суду Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року у справі № 202/4011/16-ц у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності було відмовлено. Через тривалий карантин, а також війну, що почалась 24.02.2022 позивач не була в змозі розпочинати черговий етап боротьби за свою власність. На теперішній час правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомості за адресою [ADDRESS] оформлені на відповідача. Враховуючи викладене просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязію. Ухвалою від 20.02.2025 року суддею Самарського районного суду м.Дніпропетровська Поштаренко О.В., позовну заяву прийнято до свого провадження у зв`язку із рішенням Вищої Ради Правосуддя від 20.02.2025 яким, суддю Самарського районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] звільнено у відставку у зв`язку з поданням заяви. (т.3 а.с.3). 01.10.2024 року допомогою системи «Електронний суд» представник третьої особи Синельниковської районної Державної адміністрації Назарчук С.Г., надала суду заяву в якій просила розглядати даний позов за її відсутності, прийняти рішення за наявними матеріалами справи та відповідно до вимог чинного законодавства України. 29.10.2024 року за допомогою системи «Електронний суд» представник відповідача адвокат Кравцов В.В., надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просив поновити строк на подачу відзиву на позовну заяву, проти задоволення позову заперечував, просив у позові відмовити. 05.11.2024 року до канцелярії Самарського районного суду м.Дніпропетровська від представника позивача, адвоката Вишнякової Н., надійшла відповідь на відзив, в якому остання вважала доводи викладені у відзиві на позовну заяву необґрунтованими та наполягала на задоволені позову. 27.11.2024 року через систему «Електронний суд» представник відповідача Кравцов В.В., надав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого підтримав доводи викладені у відзиві на позовну заяву та наполягав у відмові в задоволені позову. 18.09.2025 року представник відповідача адвокат Кравцов В.В., надав до суду заяву про застосування строків давності вважаючи, що позивач не надала суду достатніх і обґрунтованих доказів поважності пропуску сроку позовної давності та мала достатньо часу для звернення до суду за відновленням свого порушеного права. При цьому зазначив, що зочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2016 року було направлено на адресу [PERSON] : [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації останньої. Зважаючи те, що Позивач на момент прийняття Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська заочного рішення від 30.06.2016 року по справі № 202/4011/16-ц так само як і на момент прийняття Додаткового рішення у справі № 202/4011/16-ц фактично проживала за адресою [ADDRESS] вона не могла не знати про направлення їй листів з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.Так строк позовної давності на думку відповідача у цій справі спливає 15.03.2020 року. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на викладені в ньому підстави, просили їх задовольнити. Допитана у судовому засіданні позивачка [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, при цьому зазначила, що про винесення заочного рішення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська їй відомо не було. За адресою [ADDRESS] були зареєстровані вона та її донька. У 2016 році до будинку стали з`являтись сторонні особи у зв`язку із чим вона уклала договір із компанією, що надає охоронні послуги. [PERSON] , ніколи не був зареєстрований у будинку. Відповідач [PERSON] є колегою її колишнього чоловіка [PERSON] , з ним вона особисто не знайома, але їй відомо що відповідач приїздив до її будинку. Допитаний у судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що він мешкає за межами України, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. На час придбання будинку про існування спору між позивачем та третьою особою йому відомо не було. [PERSON] переоформив на нього будинок, оскільки мав грошові зобов`зання перед ним. На теперішній час фінансові питання не закриті. Придбав будинок на підставі доковору купівлі-продажу, проте без фактичного розрахунку, тобто як залогове майно. В подальшому будинок вирішив розділити на квартири з метою здачи їх в аренду. Допитаний у якості свідка третя особа [PERSON] , суду пояснив що з позивачкою вони познайомилися в 2002 році, спочатку спільно проживали, а потім одружилися. Будинок будували спільно. З ними проживала їхня донька від шлюбу. В 2010 році розлучилися. З 2015 року у нього виникли складнощі у веденні бізнесу, в зв`язку з чим він був вимушений взяти гроші в борг у відповідача. Гроші повернути не виявилося можливим та він в рахунок боргу оформив будинок на [PERSON] . Після розірвання шлюбу колишня дружина найняла службу охорони та обмежила йому доступ до будинку. Вселився до будинку вже після оформлення всіх документів на право власності на вищевказане майно. [PERSON] надав покази аналогічні показам наданим під час допиту в якості свідка. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволеню з наступних підстав. В судовому засіданні за згодою сторін були досліджені наступні докази. Договір купівлі-продажу від 08.10.2002 року житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами домоволодіння яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] , та [PERSON] , (т.1 а.с.14). Рішення виконавчого комітету Самарської районної у м.Дніпропетровську Ради, відповідно до якого надано дозвіл [PERSON] на будівництво нового житлового будинку розміром 11,60*14,00, замість старого який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.15). Державний акт на право власності на земельну ділянку на [PERSON] , від 01.12.2008 (т.1 а.с.16). Свідоцтво про шлюб від 05.06.2015 року (т.3 а.с.60). Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 12.05.2014 року про розірвання шлюбу між [PERSON] , та [PERSON] (т.1 а.с.17). Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.01.2016 року, в якому вказано, що власником будинку є [PERSON] (т.1 а.с.18). Витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на [PERSON] (т.1 а.с.19). Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.06.2016 року, яким визнанно право власності на нерухоме майно, а саме, житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] (т.1 а.с.20-21). Додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01.09.2016 року, на підставі якого визнано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:09:463:0006 загальною площею 0,0886 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (т.1 а.с.22). Ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська відповідно до якої скасовано вищевказане заочне та додаткове рішення (т.1 а.с.23). Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17.09.2020 яким відмовлено у задоволені позову [PERSON] , до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно та припинення права власності (т.1 а.с. 24-28). Постанова Дніпровського апеляційного суду, від 03.02.2021 року яким вищевказане рішення залишено без змін (т.1 а.с.29-32). Постанова Верховного суду від 17.08.2021, якою касаційну скаргу залишено без задоволення рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду залишено без змін (т.1 а.с.33-38). Договір купівлі-продажу від 15.10.2017 яким [PERSON] , продав [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] (т.1. а.с.184). Договір купівлі-продажу від 15.04.2017 яким [PERSON] , продав [PERSON] земельноу ділянку 1210100000:09:463:006. (т.1 а.с. 185). Висновок експерта № 5 від 22.03.2019 року за результатами проведення будівельно-технічної експертии (Т.2, ас. 3-137). Довідка про склад сім`ї виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, відповідно до якої за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , та [PERSON] (т.3 а.с.64). Заява від [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Павловською Г.О., від 25.04.2017 року якою засвідчено, що [PERSON] , у шлюбі не перебуває (т.3 а.с.65). В статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18, провадження№ 61-6415св19). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21). З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2110/15-ц та № 522/2201/15-ц (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18 відповідно). У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) ( Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22). Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК Україниу поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20). Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, передбачено, що згідно із ст. 387 ЦК України та ч.3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зістаттею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина першастатті 76 ЦПК України). Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи ту обставину, що спірне майно вибуло з володіння [PERSON] на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, суд приходить до висновку, що воно вибуло з володіння останньої поза її волею. При цьому, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що вищезазначене майно було відчужене третій особі, коли між власником та володільцем майна не існувало жодних юридичних відносин. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки державна реєстрація речового права на нерухоме майно, а саме права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , а надалі за [PERSON] була здійснена на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року, яке наразі скасовано, державна реєстрація підлягає скасуванню. Щодо доводів представника відповідача та третьої особи, щодо застосування строку давності, суд відноситься критично виходячи із наступного. Ч.3 ст.82 ЦПК України передбачено що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2017 встановлено, що: Однак [PERSON] у судовому засіданні участі не приймала, оскільки про час і місце слухання справи повідомлена не була, отже не могла надати суду свої докази і заперечення. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення [PERSON] про день слухання справи, що на думку суду, порушує її процесуальне право на безпосередню участь у судовому засіданні. Що стало підставою для скасування заочного рішення (т.1, а.с. 23). А відтак підстави вважати, що позивачкою пропущено строк позовної давності відсутні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 вищевказаної статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову судові витрати слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved