Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

10.12.2025 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за Кредитним договором № 33374614622/444193 в розмірі 16000 грн, з яких 4000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12000 грн - сума заборгованості за відсотками. Також позивач просить стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 05.07.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем був укладений кредитний договір № 33374614622/4441, який підписано відповідачем електронним цифровим підписом, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону останнього. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, кредит надавався відповідачу в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної позичальником. Згідно з умовами кредитного договору, позичальник підтверджує, що усвідомлює, що на правовідносини за цим договором не розповсюджується дія ЗУ «Про споживче кредитування». Як на це посилався позивач, невід`ємною частиною кредитного договору є публічна пропозиція (оферта) кредитора на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті ТОВ «Гоуфінгоу», приймаючи умови кредитного договору, клієнт підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. 19 квітня 2022 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №19042022-Г, у відповідності до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» передає (відступає) ТОВ «ФК «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Гоуфінгоу» права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, та зобов`язується передати (сплатити) ТОВ «Гоуфінгоу» суму фінансування. Відповідно до реєстру боржників від 19.04.2022 до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022 ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» набуло прав вимоги до відповідача в сумі 16000 грн, з яких 4000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12000 грн - сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ані на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ані на рахунки попереднього кредитора.. Ухвалою суду від 30.12.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. На офіційну адресу відповідача, тобто на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно наявного поштового повідомлення ухвала суду, позовна заява з додатками не була вручена відповідачу та повернулися до суду за закінченням терміну зберігання. Суд зазначає, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється, зокрема з метою створення умов для реалізації прав особи, ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою (ч.1 ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»). Згідно п. 4 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270) слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою. Водночас до повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Враховуючи, що судом вчинено всі необхідні та достатні дії для повідомлення відповідача про судовий розгляд даної справи, наявні підстави вважати, що відповідач вважається таким, що повідомлений про судовий розгляд належним чином. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 526, 530, 599 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним . Виходячи з положень статей 626, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що 05.07.2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем було укладено кредитний договір № 33374614622/4441шляхом підписання електронним одноразовим ідентифікатором R 58293. Згідно з умовами Кредитного договору, позичальник зобов`язався повернути триманий кредит в розмірі 4000 грн., строком на 30 днів до 03.08.2021, згідно п. 4.3 у разі неповернення вчасно кредиту кредитодавець продовжує нараховувати відсотки за кожен день, але не більше 90 днів з першого дня прострочення. Сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 2,5% , 912,5% річних, та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору. Згідно розрахунку у відповідача утворилася заборгованість за період з 19.04.2022 по 21.11.2025 в розмірі в розмірі 16000 грн, з яких 4000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12000 грн - сума заборгованості за відсотками. 19 квітня 2022 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 19042022-Г у відповідності до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права Вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Гоуфінгоу». Відповідно до реєстру боржників від 19.04.2022 до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022 ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» набуло прав вимоги до відповідача в сумі 16000 грн, з яких 4000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 12000 грн - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ст.ст. 516, 517 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Суд враховує, що жодних доказів щодо визнання вказаного Договору факторингу недійсним чи їх оскарження сторона відповідача суду не надала. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України). Таким чином, внаслідок укладення договору факторингу права вимоги за вищевказаним кредитним договором перейшло до позивача. Вирішуючи спір про невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором перед позивачем, суд вважає за необхідне насамперед з`ясувати обставини, що підтверджують наявність надання позики відповідачу. На підтвердження своїх вимог щодо існування невиконаних зобов`язань щодо первісного кредитора позивачем у копіях суду надано : кредитний договір № 33374614622/4441 з додатками; паспорт споживчого кредиту; розрахунок заборгованості складений позивачем за період з 19.04.2022 по 21.11.2025. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Відповідно до положень ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Разом із тим позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт зарахування кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору на рахунок відповідача. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами. Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, за винятком випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував заявлені вимоги, та зазначив докази на їх підтвердження. Водночас позивач не заявляв клопотань про вжиття заходів забезпечення доказів, не зазначав про наявність доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою з поважних причин, а також не звертався до суду з клопотанням про витребування таких доказів. Крім того, у позовній заяві позивач просив розглянути справу за його відсутності та не заявляв клопотань про витребування додаткових доказів чи інших документів, необхідних для підтвердження заявлених вимог. Навпаки у резолютивній частині позовної заяви вказав на можливість розгляду справи за наявними у справі доказами. Отже, позивач на власний розсуд реалізував надані йому процесуальні права та визначив обсяг доказів, на які посилається, а тому відповідно до положень статті 12 ЦПК України несе ризик настання негативних процесуальних наслідків, пов`язаних із невчиненням відповідних процесуальних дій. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18, провадження № 61-17205ск19. Додані до позовної заяви копії договору позики, копії договорів факторингу, а також роздруківки розрахунків заборгованості за договорами самі по собі не підтверджують факту отримання відповідачем кредитних коштів. Посилання позивача на роздруківки розрахунків заборгованості як на належний та достатній доказ обґрунтованості позовних вимог є необґрунтованими, оскільки такі розрахунки є внутрішніми документами фінансової установи позивача та складені в односторонньому порядку. Вказані документи не містять відомостей, які б дозволяли суду перевірити реальність передачі кредитних коштів відповідачу, зокрема не підтверджують факт зарахування грошових коштів на рахунок позичальника, рух коштів за особовим рахунком, порядок та підстави нарахування процентів, пені чи інших штрафних санкцій. За відсутності належних і допустимих доказів фактичного отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними, подані позивачем розрахунки заборгованості не можуть бути покладені судом в основу висновків про наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 у справі №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, за винятком випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку з тим, що позивачем не доведено факт перерахування кредитних коштів відповідачу, тобто не підтверджено виконання умов кредитного договору, відсутні належні підстави для стягнення на його користь заборгованості за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісією. Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. З огляду на відмову у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed