Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області із позовом до Городнянської міської ради Чернігівської області, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок садибного типу загальною площею 68 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що вона у 2003 році придбала будинок за адресою: [ADDRESS] та з 02.12.2003 стала головою домогосподарства, що підтверджується довідкою Мощенського старостинського округу №7 Городнянської міської ради від 09.04.2025 №03/07-04/89. Така покупка була проведена за усною домовленістю шляхом передачі готівки [PERSON] , яка на той момент проживала у вказаному будинку та вважалася домогосподарем, у присутності двох свідків. Відповідно до відмітки у паспорті [NUMBER] на сторінці №11 з 27.11.2003 місце проживання позивачки було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . 27.11.2003 між позивачкою та ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» був укладений договір про користування електричної енергією для постачання електроенергії за адресою: [ADDRESS] . Дані факти є підтвердженням того, що позивачка добросовісно стала власником спірного будинку на належним чином проводила всі реєстраційні дії щодо своєї власності. Відповідно до домової книги від 05.11.2013, виданої на ім`я позивачки Сеньківською сільською радою у вказаному будинку були зареєстровані та проживали: позивачка, її колишній чоловік [PERSON] та діти позивачки [PERSON] , [PERSON] 08.09.2025 Мощенським старостинським округом видана довідка про те, що згідно із записами по господарської книги с. Сеньківка №2 на 2021-2025 роки, станом на 24.02.2022 позивачка є головою домогосподарства, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 2003 року по 24.02.2022 позивачка разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] безперервно проживали у спірному будинку, оскільки цей будинок був єдиним і основним об`єктом нерухомого майна придатним для проживання. Місцем роботи позивачки було кафе «Взльот», яке знаходиться на території с. Сеньківка. За час проживання позивачки в будинки зроблені безліч ремонтних дій, як капітальних, так і косметичних, періодично купувалися меблі. Перед початком бойових дій позивачка повністю відремонтувала кухню, встановила нові меблі, однак документи на купівлі будматеріалів та меблів залишилися у с. Сеньківка. Крім ремонтних робіт, позивачка доглядала за прибудинковою територією, облагороджувала двір, засаджувала город овочами. У кінці 2021 року родичі позивачки побудували сарай. Всі комунальні послуги оплачувалися позивачкою вчасно. У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення та безпосередньо бойовими діями на території с. Сеньківка позивачка з дітьми вимушена виїхати з будинку на невизначений термін. До недавнього часу спірний будинок був лише частково пошкоджений, ще у перший день бойових дій, про що 24.06.2022 виданий відповідний акт. У квітні 2025 року під час чергового обстрілу села Сеньківка будинок був повністю зруйнований. Отримавши підтверджуючі фотознімки, позивачка 20.08.2025 звернулася до поліції з повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12025270460000150. 13.10.2025 позивачці видано Акт дистанційного обстеження №170, в якому зазначено, що спірний будинок знищений. Вчинені позивачкою дії, свідчать, що позивачка відкрито володіє будинком, у всіх документах щодо пошкодження, а в подальшому і знищення майна позивачка зазначена як власником. У зв`язку зі знищенням будинку позивачка має намір звернутися за отриманням компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна. Через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 23 грудня 2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, наполягала на задоволенні позову з посиланням на обставини, які вказані у позовній заяві. Представник відповідача по справі Городнянської міської ради Чернігівської області про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився. 20.01.2026 повноважний представник Городнянської міської ради Чернігівської області Самійленко Д. А. подав до суду письмове клопотання з проханням розглянути справу без його участі, щодо задоволення позову відповідач не заперечує (а. с. 52-53). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Клопотання відповідача про розгляд справи без участі представника судом задоволене. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши в судовому засіданні позивачку, з`ясувавши позицію відповідача по суті заявлених позовних вимог, дослідивши в судовому засіданні всі наявні матеріали справи та надані докази, дійшов наступного висновку. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , з 27.11.2003 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9-10). Місце реєстрації [PERSON] підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади №2025/018396130 від 09.12.2025 (а. с. 11). З дослідженого витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00046123445 від 23.07.2024 та Актового запису про шлюб №11 від 24.02.2009 установлено, що прізвище [PERSON] до реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а. с. 12-13, 14). З довідки від 20.04.2022 №7404-7500263873 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи убачається, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15). Згідно із записами в домовій книзі №16 на домоволодіння по [ADDRESS] , у вказаному домоволодінні зареєстровані такі особи: [PERSON] з 27.11.2003; [PERSON] з 09.10.2009; [PERSON] з 27.11.2003 та [PERSON] з 14.01.2014 (а. с. 19-22). Згідно з довідкою щодо реєстрації права власності на будинок садибного типу від 03.12.2025 № 905, виданого директором КП «Городнянське БТІ» вул. Дружби, буд. 6, с. Сеньківка Чернігівського (раніше Городнянського) станом на 31.12.2012 право власності на будинок садибного типу, що розташований за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано, правовстановлюючий документ не видавався, технічна інвентаризація нерухомого майна не проводилась. Довідка видана на підставі довідки №03/07-04/89 від 09.04.2025 Городнянської міської ради (Мощенський старостинський округ №7) та договору №905 від 03.12.2025 (а. с. 43). З довідки №03/07-04/89 від 09.04.2025, виданої Мощенським старостинським округом №7 Городнянської міської ради, установлено, що згідно із записами по господарської книги №1 Сеньківсьокї сільської ради народних депутатів на 1991-1995 роки у будинку за адресою: [ADDRESS] , проживали: [PERSON] голова домогосподарства, [PERSON] . Згідно із записами по господарської книги №1 Сеньківсьокї сільської ради народних депутатів на 1996-2000 роки за вказаною адресою проживали: [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] . Згідно із записами по господарської книги №1 Сеньківсьокї сільської ради народних депутатів на 2001-2005 роки за вказаною адресою проживали: [PERSON] голова домогосподарства, вибула 07.10.2003; [PERSON] голова домогосподарства з 02.12.2003 (проживала до 24.02.2022); [PERSON] та [PERSON] (а. с. 37). За даними Мощенського старостинського округу №7 Городнянської міської ради у записах погосподарської книги с. Сеньківка №2 на 2021-2025 роки станом на 24.02.2022 [PERSON] є головою домогосподарства, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Номер об`єкта погосподарського обліку 02-0029-1 в погосподарській книзі с. Сеньківка №2 на 2021-2025 роки відкритий на [PERSON] (а. с. 39). Згідно з договором про користування електричної енергії від 27.11.2003 [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , є споживачем електричної енергії за вказаною адресою (а. с. 16-17). Дослідженням рахунків Чернігівської філії АТ «УКРТЕЛЕКОМ», квитанції про сплату за електричну енергію встановлено, що рахунки за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , були відкриті на ім`я позивачки, останньою сплачувалися вказані рахунки, заборгованість за електроенергію відсутня (а. с. 23-31). Позивачка 26.05.2022 звернулася до Благодійної організації «Благодійний фонд «Українці Єдині» з проханням надати правову підтримку у фіксації наслідків руйнування (пошкодження) її житла та майна внаслідок збройної агресії російських військ. Фахівцями благодійної організації проведене опитування позивачки, як постраждалої особи, житло якої знищено, адреса майна: [ADDRESS] , про що складений відповідний акт (а. с. 32-34). З Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації №53 від 24.06.2022 установлено, що будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , пошкоджений, орієнтована дата пошкодження 24.02.2022, внаслідок влучення боєприпасів. Зазначений власник майна [PERSON] (а. с. 35-36). При цьому до вищезгаданого акту не додано документів, на підставі яких комісією було вказано власником пошкодженого майна [PERSON] . Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12025270460000150 від 21.08.2025 за заявою [PERSON] відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 438 КК України по факту знищення її житлового будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 38). Згідно з актом дистанційного обстеження №170 від 13.10.2025 убачається, що комісією установлений факт знищення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного будинку зазначена [PERSON] (а. с. 40-41). До вищезгаданого акту також не додано документів, на підставі яких комісією було вказано власником пошкодженого майна [PERSON] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Доводи позивачки про те, що вона добросовісно, після усного придбання нерухомого майна шляхом передачі готівки [PERSON] , заволоділа чужим майном і понад 20 років продовжує відкрито, безперервно користуватися будинком, робить необхідні дії для збереження майна в належному стані, сплачує комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, є безпідставними та непереконливими, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 викладено висновок, що сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Суд зазначає, що позивачка знала, розуміла та усвідомлювала, що користувалася майном, яке сама неофіційно придбала у власність у 2003 році без письмового підтвердження, сама зареєструвалася у цьому будинку, надалі не вчиняла жодних дій, щоб узаконити факт купівлі будинку, тобто більше 20 років, не вчиняла будь-яких дій для можливості реалізації права власності на спірний будинок та виявляла пасивну поведінку щодо оформлення нерухомого майна. Сам по собі факт користування будинком та реєстрації у ній не є підставою для виникнення у позивачки права власності за набувальною давністю за правилами статті 344 ЦК України. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивачка не надала суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на спірний будинок саме за набувальною давністю, а обставини, на які посилається позивачка у позовній заяві, суперечать обраному ним способу захисту права. Незважаючи на повне визнання відповідачем заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що таке визнання суперечить закону і вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК та відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, а тому й відсутні підстави для стягнення на користь позивачку в порядку ст. 141 ЦПК України сплачених судових витрат. Враховуючи наведене вище,

Outcome: dismissed