Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до договору №19/1-10/17 від 19 жовтня 2017 року про надання послуг з управління багатоквартирними будинками ТОВ «Управбуд «Західний» призначено управителем багатоквартирного будинку у [ADDRESS] , а відповідач є співвласником багатоквартирного будинку. Відповідно до умов договору з заявником співвласник повинен своєчасно вносити плату на поточний банківський рахунок управителя за надання житлово-комунальних послуг та виконання обов`язків, передбачених договором, а також кошти для відшкодування здійснених ним витрат з управління об`єктом до 20 числа наступного за розрахунковим місяцем, згідно з визначених договором тарифів. Відповідач неналежним чином виконувала зобов`язання, несвоєчасно та не в повному обсязі здійснювала оплату за надані послуги, в зв`язку з чим за період з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року виникла заборгованість в розмірі 39 530,53 грн. за житлове приміщення, і з врахуванням прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати вартості наданих послуг, сума боргу підлягає стягненню за весь час прострочення з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних з простроченої суми за виключенням періоду з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року. На підставі викладеного, представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Управбуд «Західний» заборгованість по оплаті з надання послуг з управління будинком, об`єктів благоустрою з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі 48 405,40 грн., з яких заборгованість за період з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року складає 39 530,53 грн.; інфляційні втрати 6 996,90 грн.; 3% річних на суму заборгованості 1 877,97 грн., а також судові витрати у справі. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 04 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача Жук А.Є. сформувала в системі «Електронний суд» заяву в якій просила розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Новокодацького районного суду міста Дніпра, заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 19 лютого 2026 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19 жовтня 2017 року між співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] , в особі уповноваженої ними особи - [PERSON] , яка діє на підставі рішення зборів співлвсників багатоквартирного будинку, оформленого протоклом №1 від 19 жовтня 2017 року, та ТОВ «Управбуд «Західний», в особі директора Жук А.Є., яка діє на підставі статуту, укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а. с. 5-12). Матеріалами справи підтверджено, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач [PERSON] є власником 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 28). В матеріалах справи наявний зведений акт здачі-приймання робіт (надання послуг) за 91 місяць обслуговування за адресою: [ADDRESS] , за договором про надання послуг №19/1-10/17 від 19 жовтня 2017 року з нарахованою сумою в цілому по будинку в розмірі 372 890,82 грн. (а. с. 26). Також матеріали справи містять довідку від 17 жовтня 2025 року, з особового рахунку № [NUMBER] власника [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 27). Згідно з наявного в матеріалах справи розрахунку боргу за період з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що у [PERSON] наявна заборгованість в розмірі 39 530,53 грн. (а. с. 29). Відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що у [PERSON] наявна заборгованість в розмірі 39 530,53 грн., на які нараховано інфляційні втрати в розмірі 6 996,90 грн. і 3% річних в розмірі 1 877,97 грн. (а.с.30-31). Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Отже, в зазначений позивачем період нарахування заборгованості з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року відповідач є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , а отже є співвласником будинку. Згідно з ч. 1 ст. 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальних послуг є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Пунктами 1, 5, 10 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 9 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Статтями 10, 11 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем. Управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за згодою сторін та зазначається у договорі з управителем. Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлені строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вищезазначене та оскільки відповідачем не було надано заперечень щодо розрахунків позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості з оплати послуг з управління будинком і об`єктами благоустрою за період з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року в зв`яленому позивачем розмірі 39 530,53 грн. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача, крім заборгованості з оплати послуг управління будинком та об`єктами благоустрою за період з 01 серпня 2022 року по 01 серпня 2025 року, також інфляційні втрати в розмірі 6 996,90 грн. і 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 877,97 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку» визначено, що витрати на управління багатоквартирним будинком в тому числі включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічної переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку та інше. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток, якщо рішенням зборів співвласник або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Положенням ст. ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 625 ЦПК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї етапі поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі вили зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вищевказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статті 625 цього кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №759/4324/23. Отже, наявність боргу не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, з наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що за відповідачем станом на час розгляду справи наявна заборгованість і доказів сплати відповідачем суду не було надано, тому вимоги позивача про сплату йому відповідачем інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними і підлягають стягненню. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у повному обсязі, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підтверджені доказами, а тому позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3 028 грн., оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Крім того, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються договором про надання правничої (правової) допомоги №02/12-21 від 10 грудня 2021 року, який укладений між ТОВ «Управбуд «Західний» та адвокатом Гармаш І.С., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3075 від 18 травня 2016 року; актом приймання-передачі виконаних робіт від 19 лютого 2026 року на загальну суму 10 000 грн., квитанцією до прибуткового ордера №01 від 01 грудня 2025 року на суму 10 000 грн. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 10 000 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу, а тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до суми 3 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю, необхідністю у цій справі.

Outcome: approved