Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №7669437 від 10.03.2024 на підставі договору факторингу №28032025 від 28.03.2025 в розмірі 42759,00грн. з яких: 10500,00грн. основний борг, 27489,00грн. борг за відсотками, 4770,00грн. борг за пенею, штрафами. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір про надання споживчого кредиту за умовами якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути зі сплатою відсотків за користування кредитом, інших платежів. 28.03.2025 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №28032025, за яким ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належній йому права вимоги за реєстром боржників в т.ч. щодо відповідача (за реєстром №1 від 28.03.2025). Проте, відповідач порушив умови договору і тому має заборгованість, яку до теперішнього часу добровільно не сплатив. Позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача вищевказаний розмір заборгованості. Ухвалою суду від 07.08.2025 відкрито спрощене провадження по справі. Заочним рішенням суду від 03.09.2025 позов задоволено. 14.01.2026 сторона відповідача звернулась до суду з заявою про скасування заочного рішення. В обґрунтування своєї заяви заявник зазначає, що матеріали справи не містять в рамках вимог первинних бухгалтерських документів здійснення безготівкового переказу кредиту, розрахунки боргу не є первинними документами та недостатніми доказами бо є внутрішнім документом позивача, договір факторингу не доводить розмір боргу, стягнення 4770,00 грн. є незаконним з 24.02.2022 з урахуванням в Україні воєнного стану. Ухвалою суду від 27.01.2026 заочне рішення від 03.09.2025 скасовано, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, належно повідомлено про дату та час судового розгляду, причини неявки не повідомив, клопотань не надходило. У позові просить про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Сторона відповідача до суду не з`явилась, належно повідомлено про дату та час судового розгляду, причини неявки не повідомлено, клопотань не надходило. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши надані суду письмові докази по справі, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом позову у цій справі є майнові вимоги стягнення кредитної заборгованості. Судом встановлено, що 10.03.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №7669437 (із ідентифікатором А6323), яким сторони погодили надання позичальнику кредиту в сумі 8000,00грн. шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника, строком на 360 днів під 2,20% в день (66608,00 % річних). Відповідно до додатку №1 до договору, згідно графіку платежів обчислення загальної вартості кредиту сума кредиту за договором становить 8000,00 грн., проценти за користування кредитом 58608,00 грн. Додатковою угодою від 13.03.2024 до договору сторони погодили збільшити суму кредиту на 2500,00грн. та сума кредиту склала 10500,00 грн. Відповідно до додатку №1 до договору (до додаткової угоди), згідно графіку платежів обчислення загальної вартості кредиту сума кредиту за договором становить 10500,00 грн., проценти за користування кредитом 87406,50 грн. Між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про електрону комерцію». Абзац 2 ч. 2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. У п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями,підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідач не заперечує сам факт укладення кредитного договору, однак заперечує про видачу йому кредиту. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. При цьому, в разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі й первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надав доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів щодо укладання договору позики №7669437 від 10.03.2024. Також відсутні відомості щодо відкриття відповідачем відповідного кредитного рахунку (кредитної картки) на виконання умов кредитного договору та зарахування вказаних коштів на цей кредитний рахунок. Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника). Наданий позивачем листами ТОВ «Пейтек» від 31.03.2025 в якому підтверджується транзакцію 10.03.2024 о 08:02:07 суму 8000,00грн., банк-еквайр АТ «ПУМБ», маска картки № [NUMBER] ……8120 та 13.03.2024 о 19:16:11 суму 2500,00грн., банк-еквайр АТ «ПУМБ», маска картки № [NUMBER] ……8120 не є належним доказом зарахування коштів відповідачу. Суд зауважує, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Суд зауважує, що відсутність у матеріалах справи належних первинних банківських документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але й перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстави та порядок нарахування відсотків за користування кредитом. Суд враховує, що підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів матеріали справи не містять. Також судом встановлено, що 28.03.2025 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №28032025, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Згідно п.1.2 Договору факторингу, сторони погодили, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання між ними відповідного акту прийому-передачі реєстру боржників. У витязі з реєстру боржників №1 від 28.03.2025 до Договору факторингу № 28032025, зазначено, боржник [PERSON] , ІПН [NUMBER] , номер договору 7669437, сума разом 42759,00грн., що складається із 10500,00грн. основного боргу, 27489,00грн. боргу за відсотками, 4770,00грн. борг по пені, штрафу. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18). Частиною 3статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд дослідив кожен доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Даючи правову оцінку дослідженим судом доказам, суд доходить висновку, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів, що позбавляє суд можливості прийти до беззаперечного висновку щодо правової природи, суттєвих умов та дійсності договірних зобов`язань, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд, відмовляючи у позові, залишає за позивачем понесені ним судові витрати у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed