Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Піндур Микола Михайлович, діючи на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СВ №1116231 від 03.04.2025 та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект», 01 травня 2025 року, в системі «Електронний суд», звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, [PERSON] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» заборгованість, станом на квітень 2025, за договором позики між підприємством і працівником № 26/12 від 26.12.2019, у розмірі 35001,75 грн, яка складається із: 30000 грн основного боргу, 1033,15 грн трьох відсотків річних, 3968,60 грн інфляційних втрат; та судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн і витрат понесених на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 26 грудня 2019 року між Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо- комерційна фірма «ПРОМКОМПЛЕКТ», що іменується (надалі -«Позикодавець» та/або позивач), та в особі директора Карцева Віктора Вікторовича, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони та [PERSON] , [NUMBER] ), який проживає за адресою: [ADDRESS] , що іменується який перебуває з Позикодавцем у трудових відносинах, із другої сторони, (попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства України щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільну, свідомо та розумно, без впливу, обману, помилки, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених нижче, розуміючи значення своїх дій та їх правові й фактичні наслідки, уклали цей Договір позики №26/12 між підприємством та його працівником Згідно п . 1.1. Договору, у порядку та на умовах, визначених Договором, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому Договором, а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю.Відповідно до п. п. 2.1.-2.2 Договору, Розмір Позики за Договором становить 30 000,00 (Тридцять тисяч ) грн. Договір є безпроцентним. Згідно до п.п. 3.1.- 3.3 Договору, Позикодавець надає Позику протягом 3 ( трьох ) календарних днів із моменту підписання Договору. Позика надається в готівкому порядку за видатковим касовим ордером. Позика вважається наданою Позикодавцем Позичальнику з моменту передання грошей, що підтверджує оформлений належним чином видатковий касовий ордер. Відповідно до п.п.4.1. -4.2. Договору, Строк надання Позики Позичальнику становить 12 (дванадцять) місяці з моменту надання Позики та оформлення в порядку, передбаченому п. 3.3 Договору. Остаточною датою повернення Позики є «31» грудня 2020 р.Згідно до п.5.1-5.3 Договору, Позика повертається в готівковій формі з оформленням прибуткового касового ордера або шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця. Позика вважається поверненою в момент фактичної передачі Позичальником Позикодавцеві суми позики, визначеної в п.2.1 Договору, що підтверджує оформлений належним чином прибутковий касовий ордер або зарахування грошової суми, що позичалася, на поточний рахунок Позикодавця. Позичальник має право погашати позику достроково і частинами. З метою виконання умов договору, щодо надання позики, в готівковій формі відповідачу, відповідно до прибуткового касового ордеру №144 від 27.12.2019 року, позивачем на підставі Договору, який підписаний між позивачем та відповідачем отримано в АТ «Укрсиббанк» по чеку ЯЯ №5643234 від 27.12.2019 року 30000 гривень. Підстава видача- позика працівнику. На виконання умов укладеного Договору позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 30000 грн. Дана обставина підтверджується видатковим касовим ордером №145 від 27 грудня 2019 року, згідно якого ТОВ ВКФ «Промкомлект» передали, а [PERSON] отримав позику, як працівник по договору №26/12 від 26.12.2019 року у розмірі 30000 гривень, що підтверджується підписом відповідача в графі «підпис одержувача». Також отримання грошових коштів підтверджується власноручно написаною розпискою відповідачем від 27.12.2019 року, в який зазначено, Я [PERSON] отримав позику 30000 гривень, проставлений підпис позичальника Вищевказані обставини відображенні у касовій книзі за 27.12.2019 року, в який зазначено, що прибутковим касовим ордером №144 надходження (отримано) в АТ «Укрсиббанка» по чеку ЯЯ №5643234 від 27.12.2019р. Позика працівнику 30000 гривень, видатковим касовим ордером №145 від 27.12.2019р. видаток (виплачено) [PERSON] позику працівнику по договору №26/12 від 26.12.2019р. 30000 гривень. Касові документи підтверджують знаходження грошових коштів та їх видачі за договором згідно п.23-26,40 «Положення про проведення касових операцій у національний валюті в Україні». Відповідач не повернув грошові кошти у встановлений договором строк, а саме до «31» грудня 2020 р.05 березня 2025 року відповідачу направлялась вимога про сплату боргу за Договором позики №26/12 між підприємством та його працівником від 26.12.2019 року до 15 березня 2025 року. Підтвердженням відправки вимоги є квитанція Укрпошти від 05.03.2025р. №0710102402003. Заборгованість за Договором відповідачем не погашається, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість, тому позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики Чернігівський районний суд Чернігівської області ухвалою від 05 травня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження в цій справі. Відповідач подав відзив по справі , відповідно до якого позов не визнає в повному обсязі зазначаючи наступне. Позикодавець по договору позики - ТОВ ВКФ «ПРОМКОМЛЕКТ», є роботодавцем Відповідача. [PERSON] з 10.10.2019 року перебуває з ТОВ ВКФ «ПРОМКОМЛЕКТ» у трудових відносинах. З лютого місяця 2021 року ТОВ ВКФ «ПРОМКОМЛЕКТ» перестало виплачувати [PERSON] не тільки належну йому заробітну плату, а й навіть мінімальну заробітну плату. Заробітна плата є основним доходом Відповідача і саме отримуючи цей дохід він (як позичальник) планував гасити позику Позикодавцю, як своєму роботодавцю. Укладаючи договір позики Відповідач мав правомірні очікування та законні сподівання на постійний регулярний дохід, і відповідно на своєчасне виконання ним договору позики, шляхом утримання чи відрахувань з заробітної плати. Але неправомірні дії роботодавця (позикодавця) щодо не виплати заробітної плати, і створення таким чином заборгованості з заробітної плати, звели нанівець «правомірні очікування» позичальника (Відповідача), які він мав при укладенні договору позики і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору - погасити (повернути) суму позики з суми заробітної плати, яку він повинен був регулярно отримувати від роботодавця. Правомірне очікування (законне сподівання) виникає у особи в тому випадку, коли внаслідок при укладенні договору у особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї інша сторона договору буде діяти саме так, а не інакше. "Правомірні очікування" сторони договору - це усвідомлення можливості ефективного виконання своїх обов`язків по договору і сподівання на отримання від іншої сторони договору належного виконання нею її зобов`язань. За наведених обставин Відповідач вважає, що саме дії позикодавця, який є його роботодавцем, спричинили виникнення заборгованості по договору позики. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. У строк встановлений суд позивач не скористався правом на подачу відповіді на відзив. 17.12.2025 року представник відповідача подала заяву, у якій просила суд при ухваленні рішення застосувати пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Оскільки строк виконання зобов`язання, визначений Договором - 31 грудня 2020 року припадає на час дії на всій території України карантину встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, то підлягає застосуванню п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення ( а.с 153-154) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові . Пояснив суду, що [PERSON] звернувся до керівництва товариства з метою отримання позики, в результаті чого був укладений договір позики №26/12 між підприємством та його працівником від 26.12.2019 року відповідно до якого відповідач отримав 30000 грн. Позика є безвідсотковою, кінцевою датою повернення коштів є 31.12.2020 року, у вказаний строк [PERSON] взяті зобов`язання не виконав. Представник позивача звертав увагу суду, що пеня, яка передбачена п.6.2 Договору відповідачу не нараховувалася. Разом з тим були нараховані 3% річних та інфляційні втрати, що передбачено ст.625 ЦК України за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року (до початку введення воєнного стану). Жодного платежу [PERSON] спрямованого на виконання умов договору не здійснив, відраховувати кошти шляхом утримання із заробітної плати роботодавець без заяви від працівника чи рішення суду не має права. Просив суд задовольнити позов. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Пояснила суду, що строк виконання зобов`язання за договором позики №26/12 між підприємством та його працівником від 26.12.2019 року не настав, адже саме з 01.01.2021 року почалося прострочення виконання зобов`язання. Звертає увагу суду, що прострочення виконання зобов`язання починається на наступний день після закінчення строку (терміну), встановленого договором або законом для його виконання. [PERSON] отримавши заробітну плату у січні 2021 року був впевнений, що роботодавець відраховує з його заробітку кошти на погашення заборгованості, так як розмір заробітної плати був меншим ніж в попередній період. В подальшому між працівником і роботодавцем була призупинена дія трудового договору, після чого [PERSON] був позбавлений засобів для існування. Вказує, що саме роботодавець створив ситуацію, яка виникла, адже невиплата заробітної плати призводить до неможливості виконання умов взятого зобов`язання. В свою чергу звертає увагу суду, що позивач міг відраховувати із заробітної плати відповідача кошти, [PERSON] був впевнений, що позивач здійснює їх відрахування. Нараховані 3% річних та інфляційні збитки є необґрунтованими з огляду на те, що пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено заборону нарахування пені починаючи з 12 березня 2020 року у зв`язку із введенням на всій території України карантин, а відповідно проведені позивачем нарахування є безпідставними. Вказані обставини слугують підставою для відмови у задоволенні позову. Суд заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» №274-к від 10 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] прийнятий на посаду тракториста в дане товариство з 11 жовтня 2019 року . Вказані обставини підтверджуються копією наказу № 274 к від 10.1.2019 року , копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 20.07.2007 року та Відомостями про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб ( а.с 170, 171, 164 ) 26 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» в особі директора Карцева В.В. (позикодавцем) та [PERSON] ( позичальником) , який перебуває з позикодавцем у трудових відносинах, було укладено Договір позики №26/12 між підприємством і працівником ( а.с 10-11) Відповідно до умов Договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому Договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю ( п.1.1. Договору) Розмір позики за Договором становить 30000, 00 грн. Договір є безпроцентним ( п. 2 Договору) Позикодавець надає позику протягом 3 календарних днів із моменту підписання цього Договору. Позика надається в готівковому порядку за видатковим касовим ордером. Позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту передання грошей, що підтверджує оформлений належним чином видатковий касовий ордер ( п. 3 Договору) Строк надання позики позичальнику становить 12 місяців з моменту її надання. Остаточною датою повернення позики є 31 грудня 2020 року ( п. 4 Договору) Позика повертається в готівковій формі з оформленням прибуткового касового ордеру або шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. Позика вважається поверненою в момент фактичної передачі позичальником позикодавцеві суми позики (30000 грн), що підтверджує оформлений належним чином прибутковий касовий ордер або зарахування грошової суми, що позичалася на поточний рахунок позикодавця. Позичальник має право погашати позику достроково і частинами ( п.5 Договору) Способом забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Договором є неустойка. При порушенні позичальником строку повернення позики, що визначений п. 4.2 Договору ( до 31.12.2020) він повинен сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 0,01% від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики ( п.6 Договору) Договір вважається укладеним з моменту надання позики позичальнику та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним, але не довше ніж до 31 грудня 2020 року . Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке відбулося під час дії Договору ( п.9.3-9.4 Договору) [PERSON] 27.12.2019 року отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» 30000 грн, підтвердженням чого є до видатковий касовий ордер від 27 грудня 2019 року згідно з яким відбулася виплата позики по Договору №26/12 від 26.12.19 року ( а.с 12) та розписка написана власноруч [PERSON] про отримання ним позики 30000 грн ( а.с 12 зворот) Копією витягу з касової книги ( стор 57) підтверджено факт оприбуткування та видачі готівки 30000 грн 27.12.2019 року згідно з касовими ордерами , зокрема прибутковим касовим ордером №144 підтверджено оприбуткування суми 30000 грн по субрахунку 311 ( а.с 13) та видатковим касовим ордером від 27.12.2019 року видачу 30000 грн [PERSON] , що проведено по субрахунку 3711 ( а.с) Позивачем 05.03.2025 року надсилалася вимога про сплату боргу за Договором позики №26/12 між підприємством та його працівником від 26.12.2019 року , відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» зверталася до [PERSON] з вимогою в строк до 15.03.2025 року сплатити заборгованість за Договором позики в сумі 35001,75 грн ( а.с 15-16 зворот.) Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором позики №26/12 між підприємством та його працівником від 26.12.2019 року, який укладений між сторонами сума заборгованості складає 30000 грн за основною сумою боргу , 3968,60 грн - сума інфляційного збільшення та 1033,15 грн штрафні санкції ( а.с 17) З дослідженого в судовому засіданні наказу ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» №8к від 26.03.2022 року вбачається , що дія трудових договорів з працівниками ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» , в тому числі й з відповідачем [PERSON] була призупинена з 26 березня 2022 року ( а.с 172-173) З довідки ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» від 18.06.2025 року , що видана [PERSON] за період з 01.01.2020 року по 31.05.2025 року вбачається, що з січня 2020 року і по березень 2020 року та травня 2020 року по січень 2021 року нараховувалася заробітна плата ( а.с 169), за виключення квітня 2020 року, так як відповідач перебував у відпустці без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року на підставі поданої заяви ( а.с 174) З відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно [PERSON] вбачається, що заробітна плата починаючи з 2021 року , за виключення січня та березня 2021 року та в подальшому відповідачу ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» не нараховувалася та не виплачувалася ( а.с 161-163) Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Верховного Суду України №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року сформульована правова позиція: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Таким чином, наявний у справі видатковий касовий ордер (а.с12 ), є належним доказом тієї обставини, що [PERSON] отримав від ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» грошові кошти у сумі 30000 грн. Даний видатковий касовий ордер в сукупності з розпискою відповідача, достеменно підтверджує факт отримання грошових коштів відповідачем ( а. 12 зворот.) За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 1047 ЦК України передбачає обов`язкову письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина 2 ст.1047 ЦК допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. У відповідності з вимогами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були ним одержані у меншій кількості ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У справі № 6-63 цс13 , № 6-50цс 16 та в інших справах Верховний Суд України зробив правовий висновок у відповідності до якого : «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Сторона відповідача під час судового розгляду не оспорювала факту отримання грошових коштів сумі 30000 грн Матеріали справи не містять доказів повернення суми позики позивачу, а відповідно позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 30000 грн підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги доводи сторони відповідача, відносно того, що відповідач не мав змоги виконати умови договірних зобов`язань з огляду на те, що з ним позивач призупинив дію трудового договору та не нараховував заробітну плату, що призвело до відсутності доходів у [PERSON] з огляду на те, що призупинення дії трудового договору як вбачається з наказу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» №8к від 2603.2022 року ( а.с 172-174) мало місце з 26 березня 2022 року , в той час як остаточною датою повернення позики було 31 грудня 2020 року (п 4.2 Договору позики №26/12 ) Доводи представника відповідача відносно того, що строк виконання зобов`язань не настав спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами: договором позики №26/12 між підприємством та його працівником від 26.12.2019 року, пунктом 4 якого визначено , що остаточною датою повернення позики є 31 грудня 2020 року, а пунктом 5 визначено порядок повернення , який визначає, що позика повертається в готівковій формі з оформленням прибуткового касового ордеру або шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. Позика вважається поверненою в момент фактичної передачі позичальником позикодавцеві суми позики (30000 грн), що підтверджує оформлений належним чином прибутковий касовий ордер або зарахування грошової суми, що позичалася на поточний рахунок позикодавця. Як встановлено в судовому засіданні позика у строк встановлений договором на визначених сторонами договору умовах не була повернута, так як кошти в сумі 30000 грн в строк до 31.12.2020 року ні в готівкові формі ні шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця [PERSON] не внесені. Щодо стягнення з відповідача 1033,15 грн трьох відсотків річних, 3968,60 грн інфляційних втрат суд зауважує наступне. Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленогоз метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». На необхідність застосування пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до спірних правовідносин відповідач звертав увагу як у поданій заяві ( а.с 153-154) Суд зауважує, що Законом України від 16 червня 2020 року№ 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин . Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Разом з тим, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на території України введений воєнний стан. В подальшому він неодноразово продовжувався та діє як на час на час розгляду цієї справи. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Умовами Договору було встановлено, що при порушенні позичальником строку повернення позики, установленого п. 4.2 Договору, тобто 31 грудня 2020 року позикодавець повинен сплатити неустойку в розмірі 0,01 % від розміру позики за кожен день прострочення позики, Під час судового розгляду зясовано, що пеня відповідачу позивачем не нараховувалася, заявляючи позовні вимоги позивач не просить стягувати з відповідача неустойку, що була передбачена п. 4.2 Договору. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 1033,15 грн трьох процентів річних, які нараховані з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року та 3968,60 інфляційних втрат, які розраховані за період з січня 2021 року по лютий 2022 року За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом. Пункт 18 Прикінцевих та перехідних ЦК України встановлює що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Три проценти річних нараховані з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року та інфляційні втрати, які просить стягнути позивач з відповідача , після запровадження воєнного стану не нараховувалися, що вбачається з поданого розрахунку позивача ( а.с 17), строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами не сплив, з урахуванням введення карантину та в подальшому воєнного стану, а відтак їх стягнення є обґрунтованим. Разом з тим, суд зауважує, що посилання представника відповідача на неможливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат , з аргументів викладених у заяві про застосування п.15 Прикінцевих та перехідних положень УК України ( а.с. 153-154) є необґрунтованим з огляду на те, що даною нормою встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Відповідно до ст 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи те, що Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Промкомплект» звернулося до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу, тому пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1ст.133ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст.133ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст.137ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За ст.141ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст.137ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3ст.141ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. підтверджуються: ордером адвоката ( а.с. 9 ); свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю ( а.с. 9 зворот); договором № 03/03/25/1-ц від 03.03.2025 про надання правничої(правової )допомоги ( а.с. 30-31 зворот); квитанцією до прибуткового касового ордеру ;5 від 03 березня 2025 року ( а.с 32), детальним описом робіт (наданих послуг) судових витрат (суми гонорару) за правничу допомогу від 03.04.2025 року ( а.с 33) та актом наданих послуг від 03.04.2025 року ( а.с 34) Отже, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим за відсутності клопотання відповідача про зменшення їх розміру, а також при цьому були дотримані критерії розумності їх вартості. Під час розгляду справи сторона відповідача клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не надала Суд,

Outcome: approved