Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою посилаючись на те, що відповідно до договору поруки, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] , останній виступив поручителем за зобов`язаннями відповідачки [PERSON] за кредитним договором. Вказує, що у березні 2023 року банком було заблоковано рахунок позивача у зв`язку з наявністю заборгованості за договором поруки та списано 14.03.2023 8792,47 грн, 15.03.2023 4396,24 грн., згідно з повідомленням банку, заборгованість за рахунком [PERSON] становила 14455,00 грн, яку позивач сплатив 21.03.2023. Зазначає, що на даний час відповідач кошти позивачу не повернув, тому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму заборгованості в порядку регресу в розмірі 27643,71 грн.,а також сплачений судовий збір у сумі 1816,80 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 4000,00 грн. Відповідач [PERSON] у поданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечила. Зазначила, що 25.04.2023 року позивач звернувся до неї з вимогою повернути кошти, які були списані з нього АТ КБ «ПриватБанк», надав виписку по належній йому картці, яку долучено до позовної заяви, після чого остання передала йому грошові кошти у сумі 13 200 грн, про що позивач власноруч написав розписку. Вказує, що жодних вимог щодо сплати інших сум позивачем не заявлялося, тому походження іншої заявленої до стягнення суми їй не відоме. На думку відповідача, з наданих до позову квитанцій неможливо встановити їх походження та призначення платежів.(а.с.29). Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» подала письмові пояснення щодо позову, в яких зазначила, що відповідач позов не визнає у повному обсязі, оскільки вважає заявлені вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що позивач звернувся з позовом і до АТ КБ «ПриватБанк», при цьому будь-яких самостійних вимог до банку позивач не заявляє. З огляду на це представник банку зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.(а.с.52-54). Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 16.09.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено, від АТ КБ "ПриватБанк" наступну інформацію: завірену копію кредитного договору укладеного між КБ "ПриватБанк" та [PERSON] РНОКПП [NUMBER] ; завірену копію договору поруки укладеного між КБ "ПриватБанк" та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] .(а.с.41). Представником АТ КБ "ПриватБанк" повідомлено про неможливість виконання такої, через не повні відомості для пошуку витребуваних документів. (а.с.59). У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі просили відмовити у задоволенні позову, позивач позов задовольнити. (а.с.17,76,77). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне. З виписки по картці/рахунку належному позивачу [PERSON] , АТ КБ "Приват Банк" № [NUMBER] за період 01.02.2023-17.03.2023 року, вбачаються операції "автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком [NUMBER] " в сумах 4 396,24 грн. та 8 792,47 грн.(а.с.6). Згідно квитанції АТ КБ "Приват Банк" від 21.03.2023 року позивачем [PERSON] сплачено грошові кошти в сумі 14 455,00 грн., призначення платежу - погашення кредиту, отримувач - [PERSON] , надавач платіжних послуг отримувача - АТ КБ "Приват Банк" (а.с.8). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина перша статті 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порука, як спосіб забезпечення зобов`язань, врегульована нормами параграфу 3 глави 49 ЦК України. Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За змістом частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено субсидіарну відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до частини другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні. У постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 26.09.2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: "Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти". Суд встановив, що належних та допустимих доказів укладення договору поруки між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк», а також кредитного договору між банком та відповідачем [PERSON] , суду не надано. Ухвалою суду витребувано відповідні документи у АТ КБ «ПриватБанк», однак такі суду не надано, що унеможливлює встановлення обсягу забезпеченого зобов`язання, умов відповідальності поручителя та розміру заборгованості. Надані позивачем банківська виписка та квитанція про сплату грошових коштів самі по собі не підтверджують виконання позивачем зобов`язання саме за кредитним договором відповідача та не дають можливості встановити склад і розмір заборгованості. Крім того, суд враховує, що згідно з матеріалами справи 25.04.2023 року відповідач передала позивачу грошові кошти у сумі 13 200 грн, що підтверджується розпискою. Разом з тим, зміст зазначеної розписки не дає можливості встановити правову природу спірних правовідносин, підставу передачі коштів та зв`язок такої передачі із виконанням відповідачем зобов`язань перед позивачем у порядку регресу. Суд також бере до уваги, що заявлена до стягнення сума не узгоджується із сумами списань та платежів, які містяться у наданих позивачем документах, а належний розрахунок заявленої до стягнення суми позивачем не надано. Згідно ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у заявленому розмірі в порядку регресу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. З врахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, суд у силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, дійшов висновку про віднесення судових витрат за рахунок позивача.

Outcome: dismissed