Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» (надалі ДП «УДЦ «Молода гвардія») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходу Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] з 22.06.2017 по теперішній час працює у ДП «УДЦ «Молода гвардія». Однак, під час перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, станом на грудень 2025 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 71280,67 грн. За розрахунками позивача, з урахуванням невчасної виплати заробітної плати відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів в сумі 14480,69 грн. від суми боргу по заробітній платі. Оскільки вказаними діями відповідача порушено його право на отримання заробітної плати за виконану роботу, просить суд задовольнити даний позов та ухвалили рішення, яким стягнути з ДП «УДЦ «Молода гвардія» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 71280,67 грн., компенсацію втрати частини грошових коштів у розмірі 14480,69 грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 25.12.2025 було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Однак, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ДП «УДЦ «Молода гвардія» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. З`ясувавши позиції сторін, а саме твердження позивача та заперечення представника відповідача, викладених у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, дослідивши аргументи сторін на надавши оцінку наданим суду доказам, суд доходить наступних висновків по справі. І. Висновок суду щодо позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. По справі встановлено, що [PERSON] з 22.06.2017 по теперішній час працює на посаді токаря та машиніста насосних установок 5 розряду відділу тепло-сантехнічного забезпечення в ДП «УДЦ «Молода гвардія», що підтверджується наявною в матеріалах справи Довідкою № 10-вих. Від 14.11.2025 року. Даний факт також підтверджується наявною у матеріалах справи копією Трудової книжки Серії [NUMBER] від 11.07.1975. Із наявної в матеріалах справи Довідки про заборгованість по заробітній платі № 101 від 01.12.2025, виданої ДП «УДЦ «Молода гвардія» вбачається, що заборгованість відповідача із виплати заробітної плати [PERSON] за 2023 2024 складає 71280,67 грн. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, що кореспондується також із приписами ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 24 «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про оплату праці» забороняється будь яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести нарахування та виплатити всіх сум, що належать працівникові за відпрацьований час, як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні. Невиконання такого обов`язку є порушенням гарантованих Конституцією та законами трудових прав та охоронюваних законом інтересів працівника, які підлягають захисту в судовому порядку. За приписами ст. 141 КЗпП України, роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Проте, суд констатує, що ДП «УДЦ «Молода гвардія», будучи роботодавцем, не дотримав свого обов`язку законодавства про працю в частині оплати праці позивача, внаслідок чого [PERSON] у період 2023 2024 був позбавлений свого права щодо отримання нарахованої заробітної плати у розмірі 71280,67 грн. Суд зазначає, що факт заборгованості з виплати заробітної плати [PERSON] у вказаному розмірі також не заперечувався стороною відповідача. Зважаючи на викладене, враховуючи невиконання з боку відповідача вимог КЗпП України та Закону України «Про оплату правці», в частині проведення повного розрахунку за відпрацьований час, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 71280,67 грн. ІІ. Висновок суду щодо позовної вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових. Відповідно до статті 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У статті 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця. Оскільки [PERSON] не виплачена заробітна плата за період 2023 2024 на загальну суму 71280,67 грн., що знайшло своє підтвердження під час розгляду даної справи, зазначена позивачем сума підлягає компенсації відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 34 Закону України «Про оплату праці». Отже, з Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів за період 2023 2025, тобто за період визначений позивачем у позовній заяві, з урахуванням принципу диспозитивності, оскільки доказів виплати заборгованості за заробітною платою матеріали справи не містять. Суд погоджується з наданим та розрахованим позивачем розміром компенсації втрати частини доходів за вказаний вище період на загальну суму 14480,69 грн., який враховує суми щомісячних заборгованостей по заробітній платі, їхній період, величина приросту індексу споживчих цін за вказаний період. Вказаний розрахунок стороною відповідача спростовано не було. З огляду на вище викладене суд доходить висновку, що позовну вимоги [PERSON] про стягнення грошової компенсації частини грошових доходів у заявленому розмірі 14480,69 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 80 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення позовних вимог в цій частині та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2025 року (рік звернення до суду з позовом). На підставі наведеного,

Outcome: approved