Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

У грудні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Свої вимоги мотивує тим, що 13.06.2024 між ТОВ «ЕКО ФІН» (кредитодавцем) та [PERSON] (позичальником) за допомогою веб-сайту кредитодавця укладено договір про споживчий кредит № 75278196. Вказаний договір відповідно до положень статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» укладено письмовій формі у вигляді електронного документа створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов укладеного між сторонами договору ТОВ «ЕКО ФІН» зобов`язалося надати відповідачу грошові кошти у сумі 2 500 гривень, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. Вказує, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у вказаному розмірі, що підтверджується доданими до позовної заяви доказами. 10.11.2025 між ТОВ «ЕКО ФІН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 10-11/25, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а кредитор набув у повному обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, в тому числі [PERSON] . Отже, до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 75278196. Відповідач порушив умови кредитного договору, не погасив кредит та не сплатив проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на дату звернення із цим позовом за [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 15650 гривень, з яких 2 500 гривень заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 12 900 гривень заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 250 гривень заборгованість за процентами з моменту відступлення права вимоги по дату складення розрахунку. Позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 15650 гривень, судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. Ухвалою суду від 10.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального закону, поважних причин неявки не повідомив, доказів на їх підтвердження не подав. Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 13.06.2024 між ТОВ «ЕКО ФІН» та [PERSON] за допомогою веб-сайту кредитодавця укладено договір про споживчий кредит № 75278196, підписаний [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором MDMzMWE1 (а. с. 7-34). Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 2 500 гривень строком на 730 днів, дата погашення кредиту 12.06.2026 (пункти 2.2, 2.3 договору). Згідно з підпунктом 2.7 договору процентна ставка становить 1% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 2.3 договору. 13.06.2024 ТОВ «ЕКО ФІН» через платіжну систему ТОВ «Профіт-Гід» здійснено перерахування кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору № 75278196 у сумі 2 500 гривень на картку [NUMBER] (а. с. 58). 10.112025 між ТОВ «ЕКО ФІН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 10-11/25, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а кредитор набув у повному обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, в тому числі [PERSON] (а. с. 64-73). Відповідно до реєстру боржників від 10.11.2025 (додаток № 3 до договору № 10-11/25) ТОВ «ЕКО ФІН» як первісний кредитор відступило ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» як новому кредитору право вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит від 13.06.2024 № 75278196 на зальну суму 15 400 гривень, з яких 2 500 гривень заборгованість за кредитом, 12 900 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом. (а.с. 79) 21.11.2025 позивач направив [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості (а.с. 55-56) Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним. Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами. Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі Закон № 675-VIII) Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За обставин цієї справи судом встановлено що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладено між ними договору про споживчий кредит № 75278196, про що свідчать їх підписи у договорі, зокрема зі сторони [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором MDMzMWE1. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 2 500 гривень строком на 730 днів, дата погашення кредиту 12.06.2026 (пункти 2.2, 2.3 договору). Отже, підписавши договір про споживчий кредит № 75278196, [PERSON] погодився на укладення такого договору на визначених і погоджених сторонами умовах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) на підставі змістовного аналізу частини першої статті 1054 ЦК України прийшла до висновку, що за правилом наведеної норми позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Отже, «користування кредитом» це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Конституційний суд України у рішенні від 22 червня 2022 року № 6-р(II)/2022 у справі за конституційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» щодо відповідності Конституції України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України дійшов наступних висновків: Цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на засадах свободи договору; справедливості, добросовісності та розумності (пункти 3, 6 статті 3 Кодексу). Унормовуючи питання співіснування актів цивільного законодавства і договору, Кодекс з-поміж іншого визначає, що сторони в договорі можуть відступити від приписів актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від приписів актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6). Одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є pacta sunt servanda (договорів слід додержувати). Цей принцип входить і до системи цивільного права, зокрема він міститься в тих статтях Кодексу, які встановлюють, що зобов`язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що їх звичайно виставлено (частина перша статті 526); договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629). Питання укладання кредитного договору, його істотних умов, форми, процентів за кредитним договором тощо визначено, зокрема, приписами статей 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 Кодексу. За кредитним договором у позичальника виникає зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами. Цьому зобов`язанню позичальника відповідає право кредитодавця вимагати повернення кредиту та сплати процентів. З огляду на приписи частини другої статті 1056-1 Кодексу в кредитному договорі як істотні умови мають бути визначені розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок сплати процентів. За умовами укладеного між сторонами кредитного договору сторони погодили, що проценти за користування кредитом протягом дисконтного (пільгового) періоду нараховуються за дисконтною (пільговою) процентною ставкою в розмірі 3.65 % відсотків річних (денна процентна ставка 0,01% за один день) від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом дисконтного (пільгового) періоду (пункт 2.6 договору). Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду нараховуються за базовою (стандартною) процентною ставкою в розмірі 365% відсотків річних (денна процентна ставка 1% за один день) (пункт 2.7 договору). Суд, надаючи оцінку встановленому в договорі розміру процентної ставки, виходить із наступного. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою наступного змісту: «максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Враховуючи, що кредитний договір № 75278196 укладено 13.06.2024, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Разом з цим пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5%. Отже, на підставі частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тобто з 20 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої статті 8 не може перевищувати 1%. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту. В даному випадку умови договору про споживчий кредит від 13 червня 2024 року № 75278196 в частині визначення розміру процентної ставки не порушують вимоги частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Окремо в цій частині суд звертає увагу, що законодавець із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» у такий спосіб визначив критерій за яким розмір процентної ставки, який перевищує 1% є несправедливим і порушує права споживача. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення Закону України «Про споживче кредитування», частина п`ята статті 8 якого надає кредитодавцю право на встановлення денної процентної ставки у розмірі, що не перевищує 1%. Умови договору про споживчий кредит від 13 червня 2024 року № 75278196 відповідають вимогам частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». В свою чергу, суд, перевіряючи обґрунтованість пред`явлених ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] позовних вимог у частині стягнення процентів за користування кредитом виходить із наступного. 10.112025 між ТОВ «ЕКО ФІН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 10-11/25, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а кредитор набув у повному обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, в тому числі [PERSON] . Відповідно до реєстру боржників від 10.11.2025 (додаток № 3 до договору № 10-11/25) ТОВ «ЕКО ФІН» як первісний кредитор відступило ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» як новому кредитору право вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит від 13.06.2024 № 75278196 на зальну суму 15 400 гривень, з яких 2 500 гривень заборгованість за кредитом, 12 900 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) погодилася із висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки спірний договір про відступлення права вимоги є договором купівлі-продажу права вимоги, то він не може одночасно бути іншим договором, зокрема договором факторингу. Так, згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Судами у справі № 910/16579/20 установлено, що згідно з умовами спірного договору первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і зобов`язується сплатити первісному кредитору грошову суму гривневий еквівалент грошової суми 2 800 000 доларів США, що визначається за офіційним курсом НБУ. Отже, оспорюваний договір за його змістом був договором купівлі-продажу права вимоги в розумінні статті 655 ЦК України. Умова цього договору про те, що первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, а також повідомлення боржника за вимогою про її відступлення свідчить про виконання договору з боку продавця права вимоги одночасно з укладенням цього договору шляхом учинення цесії (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, провадження № 14-181цс20, п. 27). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому Тому купівля права вимоги за іншою ціною, ніж вартість майна або сума грошових коштів, яку боржник за вимогою має передати кредитору, не свідчить про укладення сторонами договору факторингу. Натомість обов`язковими ознаками договору факторингу є як надання фінансування фактором клієнту, так і повернення фінансування клієнтом фактору, причому з оплатою клієнтом цієї фінансової послуги. Відповідно до умов укладеного між ТОВ «ЕКО ФІН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» договору купівлі-продажу прав вимоги від 10.11.2025 № 10-11/25, сторони передбачили, що положення цього договору не передбачають фінансування первісного кредитора новим кредитором. З урахуванням наведеного, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» не набуло права здійснювати нарахування процентів за договором про споживчий кредит від 13 червня 2024 року № 75278196. В зв`язку з цим вимоги у частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом після відступлення права вимоги у сумі 250 гривень задоволенню не підлягають. В свою чергу суд, перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок у частині нарахування процентів за користування кредитом на дату відступлення права вимоги, приходить до висновку про доведеність позовних вимог ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про споживчий кредит від 13 червня 2024 року № 75278196 у частині процентів за користування кредитом у сумі 12 528,50 гривень: 2 500 гривень (тіло кредиту) х 0,01% х 14 днів (з 13.06.2024 по 12.06.2026) = 3,50 гривень (проценти, нараховані за дисконтний період відповідно до п. 2.6 договору) 2 500 гривень (тіло кредиту) х 1% х 501 днів (з 27 червня 2024 року по 10 листопада 2025 року) = 12 525 гривень. (проценти, нараховані за стандартною процентною ставкою відповідно до п. 2.7 договору) Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували докази, надані позивачем, щодо розміру заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором у розмірі 2 500 грн. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позичальник [PERSON] належним чином виконував кредитні зобов`язання як щодо первісного кредитора, так і стосовно нового кредитора. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості за договором про споживчий кредит № 75278196 від 13.06.2024 на загальну суму 15 028,50 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 2 500 грн., заборгованості за нарахованими процентами 12 528,50 грн. Отже, позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про споживчий кредит № 75278196 від 13.06.2024 підлягають задоволенню частково. Щодо стягнення судових витрат, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 326,20 гривень. Позивач також просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. 02.07.2024 між ТОВ «Факторинг Партнерс» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено договір № 02-07/2024 про надання правової допомоги. Згідно із витягом з акту № 22 про надання юридичної допомоги від 24.11.2025, заявкою на надання юридичної допомоги № 43 від 11.11.2025, розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 9 000,00 грн, яка складається із надання усної консультації у розмірі 3000 грн. та складання позовної заяви у розмірі 6000 грн. Відповідно до п. 1-4 ч. 4. ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатських робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3 обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial