Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні. Позовні вимоги обґрунтовані наступним: 21 липня 2020 року між ним [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький). Шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинено, сторони спільно не проживають та не підтримують сімейних стосунків. Разом з відповідачем спільного господарства не ведуть, не мають взаємних прав та обов`язків. В провадженні Ямпільського районного суду Вінницької області перебуває на розгляді справа про розірвання шлюбу. За час перебування з відповідачем у шлюбі, сторони за спільні сумісні кошти придбали автомобіль марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, яким відповідач користувалась, а 15 червня 2025 року перереєструвала на нового власника без його згоди. Враховуючи те, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу сторін, за спільні кошти, він підлягав поділу як спільне сумісне майно подружжя. Оскільки відповідачем, без його згоди було відчужено автомобіль марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом про стягнення із [PERSON] на його користь грошову компенсацію частки автомобіля марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску, який до 15 червня 2025 року був зареєстрованим за [PERSON] та був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у сумі 492 80 грн. 50 коп. та понесені судові витрати. Представником відповідача надано суду відзив наступного змісту: відповідач визнає, що дійсно перебуваючи з позивачем у шлюбу вони придбали автомобіль марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску. З 29 грудня 2022 року її колишній чоловік [PERSON] перебуває за кордоном та до України жодного разу не повертався. Однак спірний автомобіль зі згоди [PERSON] нею був проданий за техпаспортом за 250 000 грн., а не за 985605 грн., як вказує позивач. Звертає увагу суду на те, що є незрозумілим на підставі чого проводилась оцінка автомобіля, оскільки у висновку про вартість автомобіля зазначено, що інформація про автомобіль отримана зі слів замовника [PERSON] . Так, 17 травня 2025 року вона поїхала до [PERSON] на автомобілі марки Renault Megane, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] до Польщі та віддала йому отримані кошти за продаж автомобіля, оскільки [PERSON] планував купити вантажний автомобіль (фуру). І лише 15 червня 2025 року було перереєстровано автомобіль на нового власника. А тому твердження позивача про те, що він не давав добровільної згоди на користування автомобілем та його продаж є безпідставним та надуманим з метою введення суду в оману. Крім цього, звертає увагу суду на те, що в період шлюбу ними було придбано ще один автомобіль марки Renault Megane, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який весною 2024 року за вказівкою її чоловіка був перереєстрований на його матір [PERSON] . Перебуваючи у шлюбі з позивачем вони 28 червня 2023 року придбали квартиру за адресою [ADDRESS] . Дану квартиру було придбано за їх спільні кошти, що підтверджується розпискою отриманою від продавців квартири про отримання від неї коштів в сумі 29 500 доларів США. Однак квартира була оформлена на матір позивача [PERSON] , оскільки на момент купівлі квартири її чоловік [PERSON] перебував за кордоном і не міг надати офіційної згоди на купівлю квартири, а тому запропонував оформити на його матір. В даній квартирі вона проживала, сплачувала комунальні послуги та податок на нерухоме майно. З огляду на викладене, вважає, що позивач її ошукав та позбавив законного права власності на майно, яке вони спільно придбали у власність перебуваючи в шлюбі. Також відповідач не визнає розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу та вважає його безпідставним. З урахуванням вищевикладеного, просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Заяви, клопотання та процесуальні дії у справі: Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 10 жовтня 2025 року. 29 вересня 2025 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2025 року було відкладено підготовче судове засідання за клопотанням представника відповідача на 31 жовтня 2025 року. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 12 листопада 2025 року. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року було відкладено судове засідання за клопотанням сторін на 14 січня 2026 року. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2026 року було відкладено судове засідання за клопотанням представника відповідача на 13 лютого 2026 року. Представник позивача [PERSON] адвокат Снітко В.А. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Сердечнюк М.В. в судове засідання не з`явилися та вчетверте подали клопотання про відкладення розгляду справи. В обгрунтування клопотання про відкладення розгляду справи представником відповідача зазначено, що відповідач з 09 лютого 2026 року по 24 лютого 2026 року виконує обов`язки завідувачки інсультного відділення з неврологічними ліжками, а також те, що представник відповідача - адвокат Сердечнюк М.В. захворіла і перебуває на лікарняному. Суд, дослідивши подане клопотання та наведені в ньому доводи, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач та її представник повторно, вчетверте, не з`явилися у судове засідання та подали клопотання про відкладення розгляду справи. Посилання представника відповідача на те, що відповідач з 09 лютого 2026 року по 24 лютого 2026 року виконує обов`язки завідувачки інсультного відділення з неврологічними ліжками, саме по собі не свідчить про неможливість її участі у судовому засіданні, оскільки виконання службових обов`язків не є безумовною та об`єктивною перешкодою для реалізації процесуальних прав та обов`язків сторони у справі. Щодо доводів про перебування представника відповідача на лікарняному, суд зазначає, що доказів, які б підтверджували неможливість участі іншого представника або неможливість забезпечення участі відповідача особисто, суду не надано. Крім того, з наданої суду Інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я №1111-СВЕВ-РЕМС-Н284 від 12 лютого 2026 року не прослідковується жодним чином, що вона видана адвокату Сердечнюк М.В. Систематичне подання клопотань про відкладення розгляду справи свідчить про зловживання процесуальними правами та спрямоване на затягування розгляду справи. Суд також враховує, що відповідно до засад цивільного судочинства розгляд справи має здійснюватися у розумні строки. Обов`язок забезпечення своєчасного розгляду справи покладається на суд, однак реалізація цього обов`язку неможлива без належної процесуальної поведінки учасників справи. Неодноразове подання клопотань про відкладення розгляду справи та систематична неявка відповідача та її представника призводять до безпідставного затягування судового розгляду, що порушує баланс інтересів сторін та принцип правової визначеності. Суд зобов`язаний забезпечити не лише реалізацію процесуальних прав сторін, а й дотримання права інших учасників справи на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Подальше відкладення розгляду справи за відсутності належних та беззаперечних доказів поважності причин неявки суперечило б завданню цивільного судочинства та принципу ефективності правосуддя. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подальше відкладення розгляду справи є недоцільним та таким, що призведе до порушення вимоги щодо розгляду справи у розумний строк. Враховуючи вищевикладене та приписи ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та її представника, які в судове засідання не з`явились вчетверте, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 1ст.76ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 21 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №991. [PERSON] змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.10). З інформації наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях 9філія ГСЦ МВС) від 28 липня 2025 року встановлено, що 15 вересня 2023 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на транспортний засіб MAZDA CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, який 15 червня 2025 року був перереєстрований на нового власника (а.с.11). З копії висновку про вартість наданого ТОВ «Подільським експертним центром» від 13 серпня 2025 року вих.№4/А слідує, що орієнтовна середня вартість автомобіля марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, враховуючи інформацію зі слів замовника: автомобіль знаходиться у задовільному стані (робочому), згідно даних продажу мережі Інтернет на подібне майно, становить 985 605 грн. (а.с.12). З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2025 року №3245/2025/5414417 встановлено, що 14 червня 2025 року [PERSON] продала автомобіль марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, за домовленістю сторін оплата становила 250 000 грн. (а.с.40-42). З копії щорічної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2024 рік встановлено, що суб`єкт декларування [PERSON] задекларувала транспортний засіб автомобіль марки MAZDA CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, із зазначенням вартості на дату набуття права 255720 грн.(а.с.43-58). З копії договору міжнародного обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка» встановлено, що [PERSON] застрахувала транспортний засіб автомобіль марки Renault Megane, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] з 17 травня 2025 року по 16 червня 2025 року(а.с.59-64). З копії закордонного паспорта серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] виїжджала на автомобілі 17 травня 2025 року за межі України та 19 травня 2025 року повернулась (а.с.65-67). З копії договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2023 року встановлено, що [PERSON] придбала в [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] (а.с.68-69). З копії розписки від 28 червня 2023 року встановлено, що [PERSON] отримав 29500 доларів США за продаж квартири по [ADDRESS] від [PERSON] (а.с.70). З копії довідки виданої ЖКК «Первомайський №8» від 24 вересня 2025 року встановлено, що [PERSON] проживала в квартирі по [ADDRESS] у період з липня 2023 року по червень 2025 року та вчасно сплачувала за послуги утримання будинку (а.с.71). З копій чеків виданих АТ «КБ «ПриватБанк» встановлено, що в період з серпня 2023 року по травень 2025 року [PERSON] здійснювала оплату комунальних платежів за електроенергію по квартирі по [ADDRESS] (а.с.71-82). Надаючи правову оцінку обставинам позову слід зазначити наступне. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Таким чином, судом достовірно встановлено, що автомобіль марки «MAZDA» CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2 і 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18). Предметом розгляду судами у цій справі було, зокрема, визнання недійсними правочинів відчуження автомобілів та стягнення компенсації 1/2 їх вартості. У вказаній справі судами встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач відчужив рухоме майно, яке є спільним майном подружжя, без згоди позивача, тому суди дійшли висновку, що остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів. Також Верховний Суд зазначав, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У постанові Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23) касаційний суд, встановивши, що спірні автомобілі були відчуженні відповідачем під час перебування сторін у шлюбі без згоди позивача, дійшов висновку про стягнення компенсації вартості 1/2 частки відчуженого рухомого майна. У даній справі судом встановлено, що [PERSON] у період перебування у шлюбі з позивачем відчужила спільне сумісне рухоме майно подружжя, зокрема автомобіль марки «MAZDA» CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, без згоди свого чоловіка, оскільки зворотного матеріали справи не містять і відповідач цього не спростував. Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), від 10.06.2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21), від 13.12.2023 року у справі № 501/484/22 (провадження № 61-4469св23). Суд також приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач не надав. Також суд враховує, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем 15 червня 2025 року, а вже 08 липня 2025 року відповідач подав до суду першої інстанції позов про розірвання шлюбу, у якому власноруч зазначила, що сімейний союз подружжя фактично припинився, і вказані обставини, у своїй сукупності, підтверджують факт відчуження автомобіля без відома та проти волі позивача. За таких обставин суд доходить висновку про те, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. Відповідно до роз`яснень з даного питання у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та правових висновках Верховного Суду, у разі відчуження майна одним із подружжя без згоди іншого, вартість такого майна визначається, виходячи із ринкової вартості подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи. При визначенні розміру грошової компенсації за частку у спільному майні, зокрема транспортному засобі, суд виходить із необхідності забезпечення справедливого та співмірного захисту прав кожної зі сторін. Вирішуючи це питання, суд бере до уваги дійсну (ринкову) вартість майна на момент розгляду справи, яка встановлюється на підставі належного та допустимого доказу висновку судового експерта. Зазначена в договорі купівлі-продажу транспотрного засобу ціна не може бути безумовною підставою для визначення розміру компенсації, оскільки вона може не відображати реальної вартості майна та бути заниженою з різних причин. Тому саме експертна оцінка, що визначає ринкову вартість майна з урахуванням його моделі, об`єму двигуна, року випуску та інших істотних характеристик, є об`єктивним критерієм для обчислення належної до сплати грошової компенсації. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що розмір грошової компенсації за частку у спільному майні підлягає визначенню виходячи з його реальної ринкової вартості, встановленої висновком про вартість, що забезпечує дотримання принципів рівності сторін та справедливості судового рішення. Відповідно до висновку про вартість, середня ринкова вартість автомобіля марки «MAZDA» CX-5, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, на час розгляду справи становить 985 605 грн. Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 492 802 грн. 50 коп., що становить 1/2 частини вартості спірного автомобіля. При цьому, суд зазначає, що позивач вживав заходи для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не спростував визначений у висновку розмір ринкової вартості спірного майна. Що стосується доводів представника відповідача про те, що у період шлюбу сторонами було придбано ще один автомобіль, який за вказівкою позивача був перереєстрований на його матір, а також квартиру, придбану за спільні кошти подружжя, однак оформлену на матір позивача у зв`язку з перебуванням чоловіка за кордоном та неможливістю надання ним нотаріально посвідченої згоди, суд зазначає наступне. Відповідно до принципу диспозитивності та змагальності цивільного процесу суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Предметом даного спору є вимога про стягнення грошової компенсації за автомобіль марки «MAZDA CX-5», 2018 року випуску. Отже, обставини щодо можливого набуття іншого майна у період шлюбу, його оформлення на третіх осіб та джерел фінансування такого майна не входять до предмета доказування у цій справі, оскільки не стосуються заявлених позовних вимог. Суд не наділений повноваженнями виходити за межі позовних вимог та надавати оцінку обставинам, які не є предметом розгляду у даному провадженні. За наявності спору щодо іншого майна подружжя або правомірності його оформлення на третіх осіб такі вимоги можуть бути предметом самостійного позову та розглянуті у встановленому законом порядку. Таким чином, наведені доводи не впливають на вирішення спору по суті та не підлягають оцінці в межах даної справи. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Як встановлено із матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 4928 грн. 02 коп., тому враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, судові витрати необхідно покласти на відповідача. Водночас, відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На виконання вимог ч.3 ст.137 ЦПК України представник позивача подав до суду договір про надання правничої допомоги від 13 серпня 2025 року укладений між адвокатом Снітком В.А. та [PERSON] , детальний опис наданих послуг і виконаних робіт адвокатом їх вартість при наданні правової допомоги від 19 серпня 2025 року та копію квитанцію про отримання адвокатом коштів від позивача №37 від 22.08.2025 року (а.с.27), з яких слідує, що загальна вартість наданих послуг складає 15 000 гривень. Відповідно до ч. 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч.6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року у справі № 755/7694/20 (провадження № 61-12174св22) зазначено, що «застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат». У відповідності до висновку Великою Палатою Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, визначено цілі оцінки витрат на професійну правничу допомогу: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включно з підготовчою до її розгляду, збиранням доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються за договором і на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; розмір компенсації витрат адвоката встановлюється договором про надання правничої допомоги на підставі доказів; сума компенсації визначається за детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і витрат, необхідних для надання правничої допомоги; заявлені витрати на адвоката мають бути співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціною позову та (або) зазначеним справи для сторони, в тому силі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи, що позов було задоволено, зважаючи на складність справи та те, що розмір наданої позивачу правової допомоги є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved