Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду міста Полтави перебуває цивільна справа за позовом адвоката Антонової Віталіни Миколаївни в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Зокрема, позивач прохає: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] гараж 2, що розташований за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину гаража 2, що розташований за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину гаража 2, що розташований за адресою [ADDRESS] . В поданій до суду позовній заяві позивач посилалась на те, що 15 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 569, на підтвердження чого видано свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] . Під час шлюбу у подружжя народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 серпня 2022 року по справі №554/6030/22, що набрало законної сили 29 вересня 2022 року, шлюб між [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15 червня 2005 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №569 розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». За час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто з 15 червня 2005 року (дата реєстрації шлюбу) по 29 вересня 2022 року (дата набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу) [PERSON] та [PERSON] , серед іншого, придбали: нежитлове приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] , право власності зареєстроване за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, серія та номер: 2050, виданий 10.04.2006, видавник: Посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М., номер запису про право власності 60104094, реєстраційний номер в реєстрі речових прав на нерухоме майно 3147910953080, до набрання рішенням суду у даній справі законної сили. А також, сторони придбали гараж 2, що розташований за адресою [ADDRESS] , право власності зареєстроване за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , номер запису 1405 в книзі 9, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 23.06.2009, підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу ВМЕ/042397, 18.06.2009, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. №2914. Позивач стверджувала, що зазначене вище майно придбане сторонами за кошти сімейного бюджету та в інтересах сім`ї. Вказує, що згоди щодо порядку розподілу вищевказаного спільно нажитого майна не дійшли, тому такий поділ необхідно здійснити саме у судовому порядку. Враховуючи, що всі об`єкти нерухомості набуті у власність сторонами під час перебування у шлюбі, не належать до майна, що є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, майно підлягає поділу у рівних частках. З цих підстав, звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 31.07.2025 року відкрито провадження у справі №554/11320/25, розгляд справи визначено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06.10.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача [PERSON] , який в межах розгляду даної справи діє в інтересах [PERSON] . У відзиві відповідач зазначає, що нежитлові приміщення та гараж, які підлягають поділу, є його, [PERSON] , особистою приватною власністю, так як нежитлові приміщення він придбав до реєстрації шлюбу, а гараж за грошові кошти отримані ним від продажу в період шлюбу (30 січня 2007 року) частки в статутному фонді ТОВ «Софія Оіл». З огляду на викладене, прохав відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 13.10.2025 року від представника позивача [PERSON] адвоката Антонової В.М. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що визначальним критерієм при визначенні обсягу спільно нажитого майна подружжям є період (дати) набуття такого майна сторонами як фізичними особами, адже майно юридичних осіб, яке зареєстроване за цими юридичними особами, навіть якщо така юридична особа є власністю одного з подружжя, не підлягає поділу, поділу підлягає лише прибуток отриманий від діяльності такої юридичної особи (підприємства). Крім того, зазначила, що відповідачем взагалі не надано доказів того, що навіть у разі отримання ним грошових коштів від продажу частки статутного капіталу в ТОВ «Софія Оіл» саме ці кошти, а не кошти сімейного бюджету подружжя, були витрачені на придбання нерухомого майна гаражу 2, який розташований за адресою [ADDRESS] . З огляду на викладене, вважає, що викладена у відзиві на позов про поділ майна подружжя інформація та додані до відзиву документи, не спростовують того, що обсяг майна, яке підлягає поділу (нежитлове приміщення та гараж) набуті подружжям підчас перебування в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя та придбані в інтересах сім`ї (задля здачі нежитлових приміщень в оренду та, відповідно, отримання грошових коштів для повноцінного життя усіх членів родини: позивача, відповідача та двох їх спільних дітей). Ухвалою суду від 13.11.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Голяніщева Д.Ю. про залишення без руху позовної заяви адвоката Антонової В.М. в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Також, цією ж ухвалою, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Голяніщева Д.Ю. про виклик свідка. Ухвалою суду від 13.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом адвоката Антонової В.М. в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.12.2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції між Шевченківським районним судом міста Полтави та представником позивача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник позивача Антонова В.М. направила заяву про розгляд без участі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими належним чином. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 569. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Під час шлюбу у подружжя народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформацією з свідоцтва про народження Серія [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформацією з свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 серпня 2022 року по справі №554/6030/22, що набрало законної сили 29 вересня 2022 року, шлюб між [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15 червня 2005 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №569 розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2006 року зареєстрований в реєстрі за №2050 посвідчений приватним нотаріусом Філімоновою В.М., [PERSON] як фізична особа придбав у продавця юридичної особи Приватного підприємства «Еллада» в особі виконуючого обов`язки директора [PERSON] нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . Також, під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2009 року зареєстрований в реєстрі за №2914 посвідчений приватним нотаріусом Огир Л.А., [PERSON] як фізична особа придбав у продавця фізичної особи [PERSON] гараж № [NUMBER] (два), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином встановлено, що укладаючи вищевказані договори купівлі-продажу спірних нежитлового приміщення та гаражу 10.04.2006 та 18.06.2009, відповідно, відповідач [PERSON] діяв в інтересах сім`ї, що свідчить про набуття вказаних об`єктів нерухомості в спільну сумісну власність подружжя. На час розгляду справи вказані договори купівлі-продажу є чинними, жодною з сторін не оскаржені, не скасовані, а тому підлягають до застосування як такі, що регулюють спірні правовідносини. Як вбачається з витягів про з реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на обидва об`єкти нерухомості зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Окрім того, позивачкою [PERSON] до матеріалів справи долучено відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з електронного кабінету платника податків за період з 1 кварталу 2003 року по 1 квартал 2022 року (у тому числі й у період придбання спірних об`єктів нерухомості) інформацією з яких підтверджується, що [PERSON] працювала та мала стабільний дохід. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц, провадження № 14-712 цс 19 також звернула увагу на наступне. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Як вбачається з договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.04.2006 року та гаражу від 18.06.2009 року, на час придбання вказаних об`єктів нерухомості обидві сторони погоджувалися, що використані для придбання квартири кошти є спільною власністю подружжя, відповідно майно є їх спільною власністю. Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Окрім того, суд погоджується із доводами позивача про те, що визначальним критерієм при визначенні обсягу спільно нажитого майна подружжям є період (дати) набуття такого майна сторонами як фізичними особами, адже майно юридичних осіб, яке зареєстроване за цими юридичними особами, навіть якщо така юридична особа є власністю одного з подружжя, не підлягає поділу, поділу підлягає лише прибуток отриманий від діяльності такої юридичної особи (підприємства). Щодо доводів відповідача, які на його думку спростовують спільність спірного майна поджужжя, слід зазначити наступне. Статут приватного підприємства «Еллада» датований 1999 роком свідчить про те, що відповідач [PERSON] був засновником цього підприємства. У пункті 5.1 статуту зазначено, що керівництво підприємством здійснює його засновник. Договір купівлі-продажу комунального майна-нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] від 14 березня 2000 року площею 61,0 кв.м. (а не площею 140,5 кв.м. яке підлягає поділу у даному провадженні) було придбане саме юридичною особою приватним підприємством «Еллада» в Управління комунальним майном міста міськвиконкому. У відповідності до ст. 80, 91, 92 Цивільного кодексу України юридична особа є самостійним учасником цивільних правовідносин, має окреме майно, самостійно набуває права і несе обов`язки. Отже, навіть якщо фізична особа єдиний власник приватного підприємства, вона не є тотожною юридичній особі. У відповідності до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормою статті 657 Цивільного кодексу України передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна обов`язково посвідчується нотаріально. Разом з тим, право власності виникає з моменту державної реєстрації права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ч. 4 ст. 334 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Окрім того, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14 березня 2006 року (викладений російською мовою) між Приватним підприємством «Еллада» та [PERSON] , не має юридичної сили, адже договір купівлі-продажу нерухомого майна у 2006 році, як і станом на зараз, підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Отже, суд погоджується з доводами позивача про те, що єдиний документ, який у даному випадку має юридичне значення і свідчить про те, що нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] підлягають поділу між подружжям [PERSON] та [PERSON] це вище згаданий договір купівлі-продажу від 20 квітня 2006 року, на підставі якого [PERSON] як фізична особа в інтересах сім`ї та за спільні кошти з сімейного бюджету, набув у власність ці не житлові приміщення за суму 195 849, 00 грн. Окремо слід зупинитись на документі за підписом [PERSON] під назвою «Заява», що датована 03.09.2025 року, яка подана відповідачем до суду начебто на підтвердження того, що грошові кошти, які були сплачені за придбані нежитлові приміщення були особистою власністю відповідача, оскільки були повернуті [PERSON] . 10.04.2006 року [PERSON] в рахунок погашення отриманої ним позики у 2004 році». В Постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року справа №215/1191/17 (провадження 61-9767св22) суд касаційної інстанції вказав на те, що використання одним з подружжя договору позики на підтвердження отримання грошових коштів є недобросовісним та неприпустимим. Касаційний суд закцентував увагу, що використання таким чином договору позики, в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Окрім того, в судовому засіданні відповідач та його представник пояснили, що жодних письмових документів (договору позики чи розписки) на підтвердження передачі [PERSON] коштів [PERSON] та, відповідно, повернення грошових коштів боржником позичальнику у них немає. Щодо твердження відповідача про те, що гараж [ADDRESS] придбаний за його особисті кошти отримані від продажу частки в статутному фонді ТОВ «Софія Оіл», слід зазначити наступне. Відповідно до п.п. 2.1-2.3 Статті 2 «Вартість Частки та порядок розрахунків» Статуту, продаж 100% статутного фонду (капіталу) Товариства вчинено за 16 408 134 грн. (шістнадцять мільйонів чотириста вісім тисяч сто тридцять чотири гривні) 00 коп. При цьому, продаж частки, яка належить Продавцеві 1, здійснюється за 8 240 067 грн. (вісім мільйонів двісті чотири тисячі шістдесят сім гривень) 00 коп., продаж Частки, яка належить Продавцеві 2, здійснюється за 8 204 067 грн. (вісім мільйонів двісті чотири тисячі шістдесят сім гривень) 00 копійок. Покупець сплачує Продавцям суму, зазначену в п. 2.1 Договору, єдиним платежем або частинами з таким розрахунком, щоб вся сума, зазначена в п. 2.1 Договору, була сплачена протягом 1 (одного) банківського дня з дати набрання чинності цим Договором. Оплата частки здійснюється Покупцем в безготівковій формі на поточні рахунки Продавцеві. Сторони вправі за спільною усною згодою визначити іншу форму та/або спосіб розрахунку, що не заборонена чинним законодавством України. При цьому, на останній сторінці цього договору вказані банківські реквізити продавця [PERSON] на які покупцем мали бути перераховані грошові кошти за придбану частку статутного капіталу, а саме: рахунок № [NUMBER] в ВАТ КБ «Надра», МФО 331809, поточний рахунок № [NUMBER] , код за ЄДРПОУ банку 26219345. Разом з тим, доказів того, що грошові кошти від покупця ПП «Український стиль» надійшли на вказаний рахунок відповідача [PERSON] матеріали справи не містять. При цьому, при посвідченні вищевказаного договору нотаріально, нотаріус зазначив, що був присутній при його підписанні, однак жодної інформації про передачу грошових коштів від покупця продавцям матеріали справи не містять. Щодо документу, який долучено відповідачем до матеріалів справи - «Податкове повідомлення форми «Ф» від 17.03.2008 року у якому зазначено про те, що [PERSON] нараховано податок з доходів фізичних осіб (без конкретизації періоду отриманого доходу та джерела такого доходу), а також, меморіальний ордер №233880 про сплату коштів з Полт. РУ ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» код 26435422, код банку 331832 на рахунок ГУДК України у Полтавській області. По-перше, дані документи не містять інформації податок з якого доходу фізичної особи [PERSON] було сплачено, по-друге, рахунок з договору купівлі-продажу та рахунок з якого сплачено вказаний податок відкриті в різних установах банку та, відповідно, мають різні реквізити. З огляду на викладене, суд констатує, що відповідач [PERSON] належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, не довів ту обставину, що навіть у разі отримання ним грошових коштів від продажу частки статутного капіталу в ТОВ «Софія Оіл», саме ці кошти, а не кошти сімейного бюджету подружжя, були витрачені на придбання нерухомого майна гаражу 2, який розташований за адресою [ADDRESS] . Тобто, відповідач не надав доказів того, що саме з банківського рахунку, на який йому начебто були перераховані кошти від продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Софія Оіл» були перераховані продавцю нерухомого майна - гаражу [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу гаража від 18.06.2009 року. Поряд із цим, як зазначено вище, позивач [PERSON] протягом 2009 року також безперервно працювала та мала стабільний дохід, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків. Згідно з частиною 1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до частини 2 статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Грошовим коштам притаманні родові ознаки, що виключає можливість доведення відповідачем передання в готівковій формі його особистих коштів, а не спільних коштів подружжя. При цьому, як зазначено вище, матеріали справи не містять доказів того (так званого, послідовного ланцюжка) за яким можна простежити, що саме кошти від продажу частки в статутному капіталі були витрачені відповідачем на придбання гаражу, що підлягає поділу. Тим більше, не містять матеріали справи й доказів того, що даний об`єкт нерухомості було придбано подружжям не в інтересах сім`ї. Правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 18 травня 2023 року по справі № 344/5528/22 (61-2003св23) по справі з релевантним предметом та підставами позову: «Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків, що спірні квартиру і гараж подружжя набуло під час перебування у шлюбі, а тому вони є їх спільним майном та підлягають поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на квартиру [PERSON] не спростована, адже він не надав належних і допустимих доказів сплати частини вартості спірної квартири власними коштами, отриманими від продажу квартири, що належала йому на праві особистої власності. Разом з тим переоцінка фактичних обставин справи, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), а тому Верховний Суд не може вважати доведеним факт придбання спірної квартири частково за особисті кошти позивача. Саме по собі посилання на те, що договір купівлі-продажу квартири, належної на праві особистої власності [PERSON] ,був укладений в один день з договором, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, не є достатнім фактом сплати [PERSON] особистих коштів за придбану у шлюбі квартиру. Аргументи касаційної скарги про те, що гараж є неподільною річчю, тому суд мав гараж присудити одному з подружжя, а іншому компенсувати вартість його частки, не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] таких вимог не заявляла, а суд розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог. Висновки судів у цій справі з урахуванням встановлени хфактични хобставин не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі». Правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 29 січня 2020 року по справі № 463/5183/17-ц (№ 61-19271св19) по справі з релевантним предметом та підставами позову: «Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18,від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18 та упостанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Судами достовірно встановлено, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна, вони робили за спільні кошти ремонт у квартирі, домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власностіміж ними не було. При цьому [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком. Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову [PERSON] та часткове задоволення зустрічного позову [PERSON] . Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані. Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира придбана частково за особисті грошові кошти [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки нею не доведено, яку саме частину особистих грошових коштів вона надала на придбання спірної квартири і що ця сума перевищує розмір внесених [PERSON] грошових коштів на придбання житла. Крім того, наявність у неї особистих грошових коштів на момент придбання квартири не доводить той факт, що такі були витрачені саме напридбання спірної квартири у розмірі, що перевищує розмір наданих [PERSON] грошових коштів». З огляду на усі вищевикладені встановлені судом в ході розгляду справи обставини, перевіривши надані сторонами докази, враховуючи вищевикладену практику Верховного Суду, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 140,5 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] гаражу 2, що розташований за адресою [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину гаража 2, що розташований за адресою [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину гаража 2, що розташований за адресою [ADDRESS] . Разом із позовною заявою, представник позивача подала до суду клопотання про стягнення судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч гривнь 00 копійок). Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із проведенням експертизи. Зі змісту ч.ч.1-3 ст.134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний)розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем виконані вимоги ч.1 ст. 134 ЦПК України, оскільки до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги адвокатом клієнту №1/1/07 від 01.07.2025 року, згідно з п. 3.1 якого, за правову допомогу, передбачену в. п.п. 1.2 Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 20 000, 00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок), перший платіж, що включає оплату за написання та подання до суду заяви про забезпечення позову та позовної заяви з додатками. Додаток №1 до вищевказаного договору містить попередній розрахунок вартості послуг та роботи (гонорару) адвоката Антонової В.М. Також, у матеріалах справи міститься окреме клопотання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 20 000 грн. 00 коп. та двосторонньо підписаний акт виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом клієнту станом на 29.07.2025 року на суму 20 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved