Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. ТОВ Українські фінансові операції 01 грудня 2025 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 22 400,15 грн та судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Також позивач просить в порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.07.2024 первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі уклали кредитний договір № 4792211 на суму 3 500 грн строком на 360 днів. Відповідач підписав цей договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Первісний кредитор перерахував кошти на банківську картку боржника. Відповідач порушив умови договору, не здійснив своєчасного повернення коштів, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 22 400,15 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 3 500 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими первісним кредитором 12 442,65 грн, та заборгованості за відсотками, нарахованими позивачем 6 457,50 грн. 27.02.2025 право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ Українські фінансові операції на підставі договору факторингу, укладеного між позивачем та первісним кредитором. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів від АТ «СЕНС БАНК» щодо підтвердження належності [PERSON] платіжної картки та факту зарахування на неї коштів. Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у позовній заяві та окремому клопотанні зазначив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час місце розгляду справи шляхом надсилання повістки поштою за адресою його реєстрації, до суду повернулося поштове повідомлення про вручення з відміткою про причини невручення адресат відсутній. Від відповідача не надійшло відзиву, інших заяв чи клопотань. Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд цієї справи. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Укладення кредитного договору та видача коштів. Відповідно до паспорта споживчого кредиту від 06.07.2024, [PERSON] ознайомився з умовами кредитування, а ТОВ «Лінеура Україна» виконало обов`язок надати інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій. 06 липня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» (Первісний кредитор, код ЄДРПОУ 42753492) та [PERSON] уклали в електронній формі Договір № 4792211 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Суд дослідив копію цього договору, надану позивачем. Відповідач приєднався до запропонованого кредитодавцем договору, підписавши його електронним підписом одноразовим ідентифікатором: 51689 06.07.2024 18:35:07 [PERSON] .. Договором встановлені такі умови кредитування: - сума кредиту 3 500 гривень; - строк кредитування 360 днів; - процентна ставка 1,5% на день (стандартна ставка). На виконання умов зазначеного договору ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало [PERSON] на його банківську картку № [NUMBER] у АТ «СЕНС БАНК» 06 липня 2024 року 3 500 грн через платіжну систему ТОВ «УПР» (iPay.ua). Перерахування коштів підтверджується наданою позивачем довідкою ТОВ «УПР» від 06.03.2025 № 1-0603. Зарахування коштів та належність картки відповідачу підтверджуються наданою згідно з ухвалою суду про витребування доказів відповіддю АТ «СЕНС БАНК» від 16.01.2026 № 800-БТ-32.3/2026 та доданою до неї випискою по картковому рахунку. Порушення зобов`язання та розмір заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» за період з 06.07.2024 до 27.02.2025 та розрахунком заборгованості ТОВ Українські фінансові операції за період з 28.02.2025 до 30.06.2025, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав. Протягом вказаних періодів відповідач не здійснив жодного платежу ні на користь первісного кредитора, ні на користь позивача. У зв`язку з цим у період з 06.07.2024 до 30.06.2025 за кредитним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 22 400,15 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 3 500,00 грн та заборгованості за відсотками 18 900,15 грн (з яких 12 442,65 грн нараховано первісним кредитором та 6 457,50 грн позивачем). Заборгованість за відсотками нараховувалася протягом періоду з 06.07.2024 по 30.06.2025 включно. Враховуючи, що договором був встановлений строк кредитування тривалістю 360 днів (до 01.07.2025), нарахування процентів проводилося виключно в межах строку кредитування. Нарахування процентів за межами передбаченого договором строку позивачем не здійснювалося. Перехід права вимоги. 27 лютого 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ Українські фінансові операції (фактор) уклали Договір факторингу № 27/02/2025, відповідно до якого право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 4792211 від 06.07.2024 відступлено позивачу. Це підтверджується наданими позивачем копіями договору факторингу та додатками до нього: актом прийому-передачі Реєстру Боржників від 27 лютого 2025 року, у якому зазначено про передання реєстру боржників кількістю 3557 осіб, та витягом з реєстру боржників (порядковий номер 2653), який містить посилання на договір, укладений [PERSON] , із зазначенням суми заборгованості на дату передання права вимоги в розмірі 17 692,65 грн. Також суд враховує, що відповідно до п. 1.1 договору факторингу клієнт відступив факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню та інші платежі. Позивач здійснив оплату за відступлення прав вимоги згідно з платіжними інструкціями від 27.02.2025 № 5 та № 1028, копії яких надані суду з позовною заявою та досліджені судом. Норми права, які застосував суд. На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі. Відповідно до ст. 13 ЗУ Про споживче кредитування договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України Про електронну комерцію електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Мотивована оцінка і висновки суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] виникли цивільно-правові відносини на підставі кредитного договору, укладеного в електронній формі. Позичальник був обізнаний з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків, та погодився з ними. Факт укладення договору підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису. Належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів у сумі підтверджується довідкою платіжної системи про успішний переказ та відповіддю АТ «СЕНС БАНК», яка підтверджує належність карткового рахунку відповідачу та фактичне зарахування коштів. Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги ст. 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання не виконав, суму кредиту та відсотків у встановлені строки не сплатив. Доказів погашення заборгованості чи спростування розрахунку позивача відповідач суду не надав. Враховуючи, що до позивача ТОВ Українські фінансові операції на підставі договору факторингу перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, і факт цього переходу документально підтверджений, позивач набув статусу нового кредитора та має право вимагати виконання зобов`язання, зокрема і у частині, що виникла після переходу права вимоги фактору. Суд перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості та визнає, що сума заборгованості, яку позивач просить стягнути, є обґрунтованою та відповідає умовам договору. Станом на 30 червня 2025 року (день закінчення встановленого договором 360-денного строку кредитування) загальна сума заборгованості становить 22 400,15 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 3 500,00 грн та заборгованості за відсотками 18 900,15 грн. За таких обставин, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 22 400,15 грн законною та обґрунтованою. Щодо застосування ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України. Позивач у прохальній частині позовної заяви просить в порядку ч. 10. 11, ст. 265 ЦПК України зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Зазначені положення закону передбачають можливість зазначення в рішенні про нарахування саме відсотків або пені. Натомість передбачене ст. 625 ЦК України стягнення інфляційних втрат є окремим видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не є відсотками чи пенею в розумінні ч. 10 ст. 265 ЦПК України. Отже, процесуальний закон взагалі не передбачає можливості покладення на орган примусового виконання обов`язку нараховувати інфляційні втрати за механізмом, передбаченим ст. 265 ЦПК України. Також суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 16.10.2024 у справі № 911/952/22), згідно з якою передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних охоплюються приписами ст. 265 ЦПК України лише за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних за порушення виконання зобов`язання (за минулий період) та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги. Предметом позову ТОВ Українські фінансові операції є стягнення заборгованості за тілом кредиту та передбаченими договором відсотками, які за своєю природою є платою за користування кредитом відповідно до умов договору, що передбачено статтями 1054, 1056-1 ЦК України, а не відповідальністю за невиконання грошового зобов`язання, що передбачена ст. 625 ЦК України. Вимога про стягнення конкретної суми 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення до звернення до суду позивачем не заявлялася і судом не розглядалася. Відтак, оскільки суд не застосував відповідальність за ст. 625 ЦК України у рішенні (через відсутність такої вимоги та законодавчу заборону на період воєнного стану), то не може бути зазначено і про їх нарахування до моменту виконання рішення. Окрім цього кредитний договір № 4792211, на підставі якого ґрунтуються позовні вимоги, був укладений у період дії в Україні воєнного стану. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Оскільки законом імперативно встановлено звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних) за прострочення виконання зобов`язань за кредитними договорами у період дії воєнного стану, суд не має правових підстав для задоволення вимоги про нарахування таких платежів на майбутнє до моменту виконання рішення суду. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про зобов`язання органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нараховувати інфляційні втрати та 3% річних. Щодо розподілу судових витрат. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд дійшов таких висновків. На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав договір про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024, заявку на виконання доручення до зазначеного договору від 21 квітня 2025 року, рахунок на оплату послуг адвоката за цим договором, детальний опис наданих послуг та акт прийому-передачі наданих послуг від 18.11.2025 року, відповідно до якого позивачу адвокатом Дідухом Є.О. надано послуги правової допомоги на загальну суму 10 000 грн. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved