Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

23 вересня 2025 року до Личаківського районного суду м. Львова через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1375-4668 від 03 квітня 2024 року у розмірі 66000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 квітня 2024 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] у електронному вигляді уклали договір про відкриття кредитної лінії №1375-4668, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 13200 гривень строком на 300 днів зі сплатою процентів за користування кредитом відповідно до умов договору. Оскільки [PERSON] зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, тому станом на 26 серпня 2023 року утворилася заборгованість за простроченим кредитом у розмірі 13200 грн, заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 58845,60 грн та заборгованість за комісією за видачу кредиту 1980 грн, проте у зв`язку із застосуванням до відповідача програми лояльності позивач частково списав заборгованість за нарахованими відсотками на суму 8025,60 грн, за умови погашення боржником решти заборгованості у розмірі 66000 грн, яку позивач просив стягнути разом із судовими витратами. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова 25 вересня 2025 року справу передано за підсудністю до Пересипського районного суду м. Одеси на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 27 жовтня 2025 року прийнято справу до провадження та відкрито провадження у справі в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 08 грудня 2025 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він позовні вимоги визнає частково у розмірі заборгованості за тілом кредиту 13000 грн, суму заборгованості, пред`явлену до стягнення у розмірі 66000 грн, вважає завищеною, оскільки максимальна сума нарахувань за укладеним договором, зокрема проценти, комісія, пеня відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» не може перевищувати 26000 грн, тобто верхня межа заборгованості за його кредитними зобов`язаннями складає 39000 грн. Заявлений розмір штрафних санкцій є неспівмірним. Крім того, під час дії воєнного стану позивач не має права нараховувати штрафні санкції. У зв`язку з цим відповідач просить зменшити розмір заявленої заборгованості до меж, встановлених п. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». Сторони у судове засідання 12 лютого 2026 року не з`явилися, були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи. У матеріалах справи є клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, в якому він позов підтримує. Відповідач причини своєї неявки суду не повідомив, із клопотаннями до суду не звертався. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 03 квітня 2024 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] уклали електронний договір про відкриття кредитної лінії продукту «На все» № 1375-4668, за умовами якого, позивач надав відповідачеві кредитні кошти в сумі 13200 гривень шляхом безготівкового переказу грошової суми на банківських рахунок позичальника за допомогою реквізитів електронного платіжного засобу [NUMBER] строком на 300 днів з остаточною датою повернення 27 січня 2025 року, а останній зобов`язаний повертати кредит, сплачувати відсотки за користування грошима за стандартною процентною ставкою 1,50 % за кожен день та заниженою 1,20 % з базовим періодом 14 днів та комісію за видачу кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту. Кредитний договір підписаний [PERSON] електронним підписом із застосування одноразового ідентифікатора (одноразового паролю) С8440. Кредитний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - веб-сайту ТОВ «Укр Кредит Фінанс» (https:// navse.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем позивача, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Правилами надання грошових коштів у кредит, які є невід`ємною частиною договору, встановлюється порядок укладення кредитного договору, а саме: відповідач на сайті ТОВ «Укр Кредит Фінанс» здійснив заповнення заявки на отримання кредиту, вказавши всі дані, відмічені в заявці обов`язкових для заповнення (п. 4.1 Правил); заявка подавалася відповідачем через особистий кабінет (п.4.8 Правил); позивач проінформував відповідача (п. 4.17 Правил) про прийняте рішення щодо видачі кредиту (смс-повідомленням на телефонний номер та електронним листом на адресу електронної пошти позивача) з гіперпосиланням на пропозицію щодо укладення договору відповідно до Закону України «Про електронну комерцію»; відповідач в особистому кабінеті ознайомився із пропозицією ТОВ «Укр Кредит Фінанс» щодо укладання електронного договору (офертою), яка була розміщена в Інформаційно-телекомунікаційній системі позивача, та надав відповідь позивачу електронним повідомленням (п.5.2 Правил) про ознайомлення та повне і безумовне прийняття (акцепт) оферти, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором (пароль надісланий в смс-повідомленні); ТОВ «Укр Кредит Фінанс» надав підтвердження про укладання договору шляхом розміщення інформації в особистому кабінеті відповідача та направлення примірника договору на адресу електронної пошти [PERSON] . Як вбачається з вищенаведеного порядку під час укладення договору відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору, без чого укладення договору було б неможливе. Крім того, відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст. 64 ЦПК України. Згідно зі ст. 11 ч. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] , зазначений у особистому кабінеті, за допомогою платіжної системи LiqPay АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № 4010 від 02 грудня 2019 року. Відповідач прийняв вказані кошти, не скориставшись своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від нього без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Проте свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідно до умов договору належним чином не виконував. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 1375-4668 від 03 квітня 2024 року станом на 26 серпня 2025 року складає 74025,60 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 13200 грн, заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 58845,60 грн та заборгованість за комісією за видачу кредиту 1980 грн Проте кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до [PERSON] програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», за умовами якої списали позичальнику частково заборгованість за нарахованими відсотками у сумі 8025,60 грн за умови погашення ним решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 66000 грн. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача лише частину заборгованості у розмірі 66000 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом розмірі 13200 грн, заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 58845,60 грн та заборгованість за комісією за видачу кредиту 1980 грн. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі прострочення позичальником сплати відсотків за користування кредитом на строк понад один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення кредиту у повному обсязі та сплати відсотків за весь строк фактичного користування кредитом до настання дати закінчення строку кредитування (п. 8.5 договору). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не повернуті, то сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13200 грн підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс». Щодо застосування до спірних правовідносин положення Закону України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, якими встановлюється максимальний розмір денної процентної ставки слід зазначити наступне. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Крім того, у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial