Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на майно- кватиру [ADDRESS] . В обгрунтування вимог покликається на те, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру серії [NUMBER] від 20 жовтня 2008 року, що видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, позивач являється власником вказаної квартири загальною площею 139,2 кв. м., яка складається з 3 кімнат житловою площею 59,5 кв. м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 03.12.2008 року на підставі витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майно № 21136850. Вказана квартира була придбана позивачем на підставі договору № 729 від 27.12.2007 року, укладеного між [PERSON] та ДП «Інтеграл-Буд». Вартість квартири склала 859420,80 грн., яку позивач сплатив особисто 14.02. 2008 року. Кошти на квартиру надала [PERSON] -рідна сестра позивача, шляхом перерахування 13 лютого 2008 року коштів в розмірі 1491000,00 грн. на його поточний рахунок. Позивач вважає, що придбана спірна квартира не є спільним майном подружжя, хоча і придбана під час перебування у шлюбі з відповідачкою, а належить йому на праві особистої власності, оскільки придбана за його особисті кошти. Оскільки між ним та відповідачкою існує спір щодо цього майна, вимушений звертатись до суду за захистом свого права. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та дали пояснення, аналогічні змісту позову. Окрім цього, позивач у судовому засіданні додатково зазначив, що після смерті батька у 2006 році залишилось спадкове майно - будинок і земельна ділянка. Він із сестрою за попередньою домовленістю між собою та прижиттєвою волею батьків це майно поділили: сестрі перейшов будинок, де вона проживає, а земельну ділянку вона продала і йому відшкодувала половину вартості спадкового майна шляхом перерахування на його рахунок коштів, які він вклав у придбання спірної квартири. Відповідач позовні вимоги не визнала, мотиви заперечення виклала у відзиві на позов, який долучений до матеріалів справи. Представник відповідача у судовому засіданні наголосив, що спірне майно було придбане під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі ,а відтак таке є безспірно спільним майном подружжя згідно норм сімейного законодавства. Заслухавши доводи сторін, пояснення свідка, дослідивши надані письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 31.01.1998 року, що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу. Шлюб розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27.05.2021 р. Згідно Договору, укладеного 27 грудня 2007 року між ДП «Інтергал`Буд» ТтОВ «Фірма «Інтергал» та [PERSON] останнім придбаний об`єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] пл. 139,2 кв.м., житловою площею 59,5 кв.м. Розрахункова вартість об`єкту згідно Договору становить 894420 ,80 грн. 14.02.2008 р. вказана сума була внесена [PERSON] на рахунок продавця як оплата вартості об`єкту згідно Договору. 20.10.2008 року, на ім`я позивача [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 60 СК України презюмується, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Велика Палата Верховного Суду визначила абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу у рішенні у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р. Така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У ст. 57 СК під назвою «майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» записано, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: -майно, набуте нею, ним до шлюбу, -майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, - майно, набуте нею, ним за час шлюбу ,але за кошти, які належали їй, йому особисто, -житло, набуте внаслідок приватизації відповідно до до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Позивач стверджує, що дану квартиру він придбав за особисті кошти, та обґрунтовує таке твердження наданням суду як доказу Платіжного доручення №470773 від 13.02.2008 року, згідно з яким [PERSON] здійснила банківський переказ Туркевич О.А. на суму 1 491 000,00 грн., призначення платежу «приватний переказ». Позивач такий переказ пояснюваав у судовому засіданні відшкодуванням його сестрою [PERSON] вартості частини спадкового майна, отриманого після смерті батьків. Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснила, що за домовленістю із батьками ще за їх життя земельна ділянка була оформлена на її ім`я, після смерті батьків вона її продала і отримані від продажу кошти перказала братові [PERSON] як відшкодування частини майна батьків, до складу якого входив також житловий будинок, у якому вона залишилась проживати. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодного письмового доказу на підтвердження існування спадкового майна по смерті батьків позивача, чи інших доказів походження коштів [PERSON] , які остання надала [PERSON] , ним не подано. Разом з тим, позивачем не надано доказів, на якій правовій підставі ним було отримало такий банківський переказ, в той же час правова підстава такого переказу входить в обсяг доказування в даній справі, оскільки існує необхідність встановити чи поширюється на такі грошові кошти режим спільної сумісної власності подружжя чи вважаються вони особистими коштами позивача. Також суд критично сприймає показання свідка [PERSON] стосовно походження коштів, переданих нею позивачу, оскільки такі суттєво відрізняються від пояснень самого позивача. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] недоведені позивачем у ході судового розгляду, а відтак до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed