Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У квітні 2025 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Годня Антон Алнурович, з позовною заявою до [PERSON] , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. В період з 08 грудня 2007 року по 13 травня 2013 року Позивач та Відповідач перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м Києва від 29 квітня 2013 року по справі № 760/6470/13-ц. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2014 року по справі № 760/7605/14-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В тому числі суд вирішив стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , у розмірі % заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 08 грудня 2014 року Солом`янським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист з метою виконання рішення суду про стягнення аліментів. 29 вересня 2015 року Відповідач звернулася до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі - Солом`янський ВДВС) із заявою про примусове виконання рішення про стягнення аліментів, у зв`язку з чим 30 вересня 2015 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (номер ВП [NUMBER]). У лютому місяці 2018 року Відповідач звернулася до Солом`янського ВДВС із заявою про повернення виконавчого документа без виконання, у зв`язку з чим 19 лютого 2018 року Головним державним виконавцем Солом`янського ВДВС Штойкою Л.Р. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану. При цьому, в межах виконавчого провадження № [NUMBER] жодної копійки з Позивача на користь Відповідача в якості аліментів стягнуто не було. В той самий час, в межах виконавчого провадження № [NUMBER], Відповідач видала Позивачу та подала до виконавчої служби заяву від 15 червня 2017 року з наступним змістом: «Я, [PERSON] , перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, без будь-якого примушення, як фізично так і морально, діючи добровільно, цією заявою стверджую, що не маю фінансових претензій по сплаті аліментів з вересня 2014 року по травень 2017 року до свого колишнього чоловіка - громадянина [PERSON] , [INFO] , на мого малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Грошові кошти за вищевказаний період отримано в повному обсязі». Вказана вище заява Відповідача підтверджує, що Позивач розраховувався з Відповідачем за аліменти до травня місяця 2017 року не через державну виконавчу службу, а шляхом надання Відповідачу готівкових коштів наручно, адже, як вже було вказано вище, в межах виконавчого провадження № [NUMBER] грошові кошти не стягувалися зовсім (про це зазначено безпосередньо у виконавчому листі). Також, між Позивачем та Відповідачем була домовленість, що Позивач буде сплачувати аліменти на її банківську картку та/або за допомогою поштового переказу в мінімальному розмірі, встановленого законом, однак Позивач буде постійно зустрічатися з сином, купувати йому речі, продукти харчування, водити в заклади відпочинку, вивозити його за власний рахунок на відпочинок на море, в тому числі за кордон. Фактично в період з 2014 по грудень 2024 року так і було, Позивач періодично (мінімум один раз на місяць, а інколи і два рази на місяць) забирав спільного сина сторін до себе додому з ночівлею. Позивач, повертаючи сина Відповідачу, надавав йому готівкові кошти, купував речі, відправляв додому разом з продуктами харчування. Коли Позивач разом з сином заходили до магазину, то Позивач казав, цитую: «[PERSON], вибирай що бажаєш!». Позивач також водив сина в піцерію, водив в різноманітні кафе на суши та інші заклади харчування і відпочинку. Крім того, Позивач періодично возив сина за свій рахунок на море, в тому числі до Одеси, Чехії, Польщі. На підтвердження цих обставин надаються фотографії, на яких наявні Позивач, друга дружина Позивача ( [PERSON] ) та [PERSON] . У Позивача збереглися фотографії не лише з морів та кафе, які спільно відвідували, але і з подарункових магазинів. Батьки Позивача ( [PERSON] , [PERSON] ) (бабуся та дідусь для сина сторін) на свята (дні народження, новий рік, Різдво, Пасха, перший дзвоник, останній дзвоник) також надавали [PERSON] готівкові кошти. Позивач разом з другою дружиною та [PERSON] часто відвідували батьків Позивача, які мешкають в будинку за містом, вони добре проводили час, готували шашлики, грали на подвір`ї, тощо. На фотографіях, що долучаються разом з даною позовною заявою, наявні також і батьки Позивача разом [PERSON] . Отже, саме для того щоб державний виконавець не проводив нарахування аліментів згідно рішення суду, Відповідач в лютому місяці 2018 року звернулася із заявою про повернення виконавчого документа без виконання. 06 вересня 2019 року Відповідач знову звернулася до Солом`янського ВДВС із заявою про примусове виконання рішення, у зв`язку з чим було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 09 вересня 2019 року (номер ВП [NUMBER]). А вже 04 жовтня 2019 року Відповідач звернулася із заявою до того ж відділу виконавчої служби про повернення виконавчого документа без виконання, внаслідок чого 01 листопада 2019 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (Відповідачу). Звертав увагу, що Позивач взагалі не знав про факт повторного звернення Відповідачем до виконавчої служби, адже йому про це Відповідач не повідомляла, державний виконавець не викликав Позивача та будь-які документи на його адресу не надсилав. Позивач пам`ятає, що осінню 2019 року Відповідач, під час передачі сина Позивачу на вихідні, повідомила, що на даний момент не вистачає коштів, які вона отримує від нього в якості аліментів у мінімальному розмірі, задля забезпечення дитини всім необхідним. Відповідач попросила в Позивача сплатити якусь додаткову суму коштів в якості аліментів, в іншому випадку вона буде вимушена піти до виконавчої служби із заявою про нарахування аліментів згідно рішення суду. На що Позивач відповів, що їй непотрібно йти до виконавчої служби, він на наступний день, коли буде повертати сина, може надати їй 1000 доларів США готівкою, однак в подальшому потрібно щоб він сплачував аліменти у мінімальному розмірі, встановленому законом. В свою чергу, Позивач буде продовжувати зустрічатися з сином один-два рази на місяць, купувати йому речі, продукти харчування, водити в заклади відпочинку, вивозити його за власний рахунок на відпочинок на море, в тому числі за кордон. Відповідач погодилася, відповідно, під час повернення сина Позивач надав Відповідачу готівкою 1000 доларів США без будь-яких розписок, адже на той момент між ними були нормальні довірливі відносини (як Позивач так і Відповідач дбали про матеріальне забезпечення сина, його безпеку, освіту, розвиток). Саме тому Відповідач подала заяву до виконавчої служби від 04 жовтня 2019 року про повернення виконавчого листа без виконання. При цьому, Відповідач не повідомляла Позивачу про факт її звернення до виконавчої служби, а виконавча служба будь-які документи на адресу Позивача не надсилала. Відповідно, Позивач взагалі не знав про наявність виконавчого провадження № [NUMBER], в якому Відповідач подала заяву від 04 жовтня 2019 року про повернення їй виконавчого листа без виконання. Позивач був обізнаний лише про виконавче провадження № [NUMBER], яке було розпочато у 2015 році та завершено в 2018 році за заявою Відповідача про повернення виконавчого листа без виконання. До 08 вересня 2024 року (тобто шість років підряд!) Відповідач, отримуючи на банківську картку або шляхом поштового переказу від Позивача мінімальний розмір аліментів, дотримувалася домовленостей, які між ними існували, а 09 вересня 2024 року звернулася втретє до виконавчої служби - Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - «Шевченківський ВДВС») із заявою про примусове виконання рішення про стягнення аліментів, у зв`язку з чим 20 вересня 2024 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № [NUMBER]). Заяву Відповідач мотивувала тим, що Позивачем недостатньо сплачуються аліменти протягом тривалого часу. В цій же заяві Відповідач вказала, що просить провести розрахунок заборгованості по аліментам за період починаючи з 11 квітня 2014 року. Звертаючись з такою заявою, Відповідач приховала від державного виконавця факт наявності її заяв від 15 червня 2017 року та від 04 жовтня 2019 року, згідно яких Відповідач підтверджувала факт повного розрахунку з нею по аліментам на вказані дати і просила повернути виконавчий лист без виконання. Коли Позивач приніс державному виконавцю заяву Відповідача від 15 червня 2017 року, то державний виконавець почав здійснювати розрахунок заборгованості по аліментам з червня 2017 року, а не з 11 квітня 2014 року. В цій частині Відповідач погодилася, що мала намір безпідставно збагатитися за рахунок Позивача шляхом безпідставного проведення розрахунку заборгованості з 11 квітня 2014 року, адже будь-яких заперечень відносно дій державного виконавця про проведення розрахунку заборгованості по аліментам з червня 2017 року не заявила. На жаль, у Позивача була відсутня заява Відповідача від 04 жовтня 2019 року, і він не знав про виконавче провадження № [NUMBER], в якому вона наявна. Відповідно, у зв`язку з незнанням Позивачем про факт наявності заяви Відповідача від 04 жовтня 2019 року, та у зв`язку з приховуванням цієї заяви Відповідачем від державного виконавця та від Позивача, 13 грудня 2024 року Позивач був вимушений сплатити суму боргу згідно розрахунку заборгованості по аліментам станом на 06 грудня 2024 року, який розрахований за період з червня 2017 року по 06 грудня 2024 року, а не за період з 05 жовтня 2019 по 06 грудня 2024 року. Сторона Позивача дізналася про наявність заяви Відповідача від 04 жовтня 2019 року тільки під час ознайомлення з позовною заявою про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яка була пред`явлена Відповідачем до Солом`янського районного суду м. Києва 10 січня 2025 року (справа № 760/1088/25, суддя Усатова І.А.), адже серед додатків до позовної заяви містилася постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 01 листопада 2019 року, в якій наявне посилання на заяву Відповідача від 04 жовтня 2019 року. 21 лютого 2025 року, тобто відразу після подання відзиву на позовну заяву по справі № 760/1088/25 (19 лютого 2025 року), сторона Відповідача звернулася із заявою до державного виконавця про перерахунок заборгованості по аліментам з урахуванням заяви Позивача від 04 жовтня 2019 року. Листом Шевченківського ВДВС від 27 лютого 2025 року № 1633/27.10-25 у задоволенні заяви було відмовлено. Відмову мотивовано тим, що заборгованість було сплачено, а тому спір може бути вирішений тільки в судовому порядку. Перед сплатою Позивачем 13 грудня 2024 року неіснуючої заборгованості по аліментам згідно розрахунку заборгованості по аліментам станом на 06 грудня 2024 року, представник Позивача звертався до державного виконавця із заявою про проведення перерахунку заборгованості по аліментам від 27 листопада 2024 року, згідно якої просив провести перерахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № [NUMBER], взявши до уваги наступне: 1. Дохід Боржника від продажу нерухомого майна у другому та третьому кварталі 2020 року не має враховуватися державним виконавцем під час перерахування заборгованості по аліментам. За період з четвертого кварталу 2021 року по 17 березня 2023 року заборгованість по аліментам слід нараховувати з суми, яка дорівнює 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. За наслідками розгляду заяви про проведення перерахунку заборгованості по аліментам, державний виконавець підготував розрахунок заборгованості станом на 06 грудня 2024 року, зі змісту якого вбачається, що державний виконавець частково погодився з доводами представника Позивача про те, що дохід Позивача від продажу нерухомого майна у другому та третьому кварталі 2020 року не має враховуватися державним виконавцем під час проведення перерахунку заборгованості по аліментам. Одночасно з цим державний виконавець не погодився з доводами заяви про те, що за період з четвертого кварталу 2021 по 17 березня 2023 року заборгованість по аліментам слід нараховувати щомісячно з суми, яка дорівнює 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Звертаючись до державного виконавця із заявою про проведення перерахунку заборгованості по аліментам від 27 листопада 2024 року, сторона Позивача не просила провести перерахунок заборгованості на тій підставі, що заборгованість по аліментам за період з червня місяця 2017 року по 04 жовтня 2019 року відсутня, адже на той момент у сторони Позивача були відсутні беззаперечні докази про відсутність такої заборгованості, зокрема - була відсутня заява Відповідача від 04 жовтня 2019 року, яка була подана Відповідачем до Солом`янського ВДВС про відсутність заборгованості по аліментам станом на вказану дату. Логічно вважати, що якщо б сторона Позивача мала станом на 27 листопада 2024 року заяву Відповідача від 04 жовтня 2019 року, або хоча б володіла інформацією про її наявність, то сторона Позивача обов`язково б просила провести перерахунок заборгованості по аліментам враховуючи зміст цієї заяви. Виконавче провадження № [NUMBER] триває по даний момент, в ньому, окрім іншого, було зроблено наступне. 20 вересня 2024 року державним виконавцем Полісмаком О.О. отримано відповідь від Пенсійного фонду України про те, що Позивач отримує дохід у вигляді заробітної плати в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві. 20 вересня 2024 року державним виконавцем Полісмаком О.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, в тому числі звернуто стягнення на доходи Позивача, який отримує дохід у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві. Пунктом два названої постанови доручено здійснювати відрахування із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на державне соціальне страхування у розмірі 25% доходів щомісяця. 29 жовтня 2024 року на адресу виконавчої служби надійшла довідка про доходи Позивача № 1481 від 23 жовтня 2024 року, згідно якої доходи Позивача та виплати по аліментам на користь Відповідача склали: за травень 2023 року 32 284 грн. 72 коп., відраховано в якості аліментів 6 497 грн. 30 коп.; за червень 2023 року 29 500 грн. 98 коп., відраховано в якості аліментів 5 937 грн. 07 коп.; за липень 2023 року 27 500 грн. 91 коп., відраховано в якості аліментів 5 534 грн. 56 коп.; за серпень 2023 року 29 500 грн. 97 коп., відраховано в якості аліментів 5 937 грн. 07 коп.; за вересень 2023 року 29 500 грн. 97 коп., відраховано в якості аліментів 5 937 грн. 07 коп.; за жовтень 2023 року 29 500 грн. 89 коп., відраховано в якості аліментів 5 937 грн. 05 коп.; за листопад 2023 року 29 500 грн. 97 коп., відраховано в якості аліментів 5 937 грн. 07 коп.; за грудень 2023 року 23 834 грн. 28 коп., відраховано в якості аліментів 4 796 грн. 65 коп.; за січень 2024 року 32 294 грн. 87 коп., відраховано в якості аліментів 6 499 грн. 34 коп.; за лютий 2024 року 32 132 грн. 97 коп., відраховано в якості аліментів 6 466 грн. 76 коп.; за березень 2024 року 32 132 грн. 77 коп., відраховано в якості аліментів 6 466 грн. 72 коп.; за квітень 2024 року 29 874 грн. 91 коп., відраховано в якості аліментів 6 012 грн. 32 коп.; за травень 2024 року 29 799 грн. 58 коп., відраховано в якості аліментів 5 997 грн. 16 коп.; за червень 2024 року 32 132 грн. 97 коп., відраховано в якості аліментів 6 466 грн. 76 коп.; за липень 2024 року 32 132 грн. 89 коп., відраховано в якості аліментів 6 466 грн. 74 коп.; за серпень 2024 року 35 180 грн. 98 коп., відраховано в якості аліментів 7 080 грн. 17 коп.; за вересень 2024 року 32 132 грн. 98 коп., відраховано в якості аліментів 6 466 грн. 76 коп. Отже, дохід Позивача є невисоким, він прирівнюється до середньомісячного доходу працівника по місту Києву. При цьому, Позивач на даний момент утримує новонароджену дитину, [PERSON] ( [INFO] ), та другу дружину, [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною з 30 серпня 2023 року по 06 липня 2026 року. Тобто, сума 70 360 грн. 37 коп., на яку пред`являються позовні вимоги, є для Позивача суттєвою. Її повернення має принципове значення для Позивача задля встановлення справедливості. У листі державного виконавця Полісмака О.О. № 9 від 18 грудня 2024 року зазначено, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18 грудня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як передбачено у частині 1 статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Статтею 1215 ЦК України передбачено випадки, коли безпідставно набуте майно не повертається. Зокрема - не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. А) Недобросовісність дій Відповідача, при набутті грошових коштів в сумі 70 360 грн. 37 коп., в якості неіснуючої заборгованості по аліментам, обґрунтовується наступним. Верховний Суд в багатьох своїх постановах посилається на загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті З ЦК України). Суд касаційної інстанції вказує, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії Відповідача, яка подала до виконавчої служби заяви від 15 червня 2017 року та від 04 жовтня 2019 року, якими підтвердила факт відсутності заборгованості зі сплати аліментів станом на вказані дати та просила повернути виконавчі листи без виконання, а 09 вересня 2024 року знову звертається до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення про стягнення аліментів, якою просить провести розрахунок заборгованості зі сплати аліментів починаючи з 11 квітня 2014 року, а не з 05 жовтня 2019 року, приховуючи при цьому від державного виконавця та від Позивача свої заяви від 15 червня 2017 року та від 04 жовтня 2019 року, суперечать її попередній поведінці і є недобросовісними. Частиною 3 статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відсутність зі сторони Позивача волевиявлення щодо добровільної сплати неіснуючої заборгованості по аліментам, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 06 грудня 2024 року, пояснюється таким. Позивач ніколи не визнавав та не визнає суму боргу, яку він був вимушений сплатити на користь Відповідача 13 грудня 2024 року в якості аліментів. Позивач був вимушений це зробити тільки задля уникнення продажу його транспортного засобу Mazda 6 (2009 року випуску, номерний знак [NUMBER] ) з електронних торгів державним виконавцем, який був під арештом, та уникнення нарахування штрафу та пені. Так, у Відповідача вистачило наглості звернутися до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (справа № 760/1088/25, суддя Усатова І.А.). Не можна вважати, що Позивач сплатив грошові кошти 13 грудня 2024 року, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 06 грудня 2024 року, добровільно. Це пояснюється тим, що грошові кошти були сплачені в межах виконавчого провадження з примусового виконання, коли майно Позивача було під арештом, також, Позивачу загрожувало винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу в порядку абзацу три частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Так, перед сплатою коштів в якості аліментів 13 грудня 2024 року, державний виконавець, вручаючи наручно 09 грудня 2024 року Позивачу розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 06 грудня 2024 року, казав Позивачу, що адвокат Відповідача, Вайнер О.Л., вимагає від нього винесення постанови про накладення штрафу в порядку абзацу три частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Навіть якщо адвокат Вайнер О.Л. і не вимагав цього, то зі змісту названого закону вбачається, що державний виконавець зобов`язаний винести постанову про накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки. Крім того, в той же самий день державний виконавець повідомив Позивачу, що адвокат Вайнер О.Л. вже готує позовну заяву до суду про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Все це у сукупності здійснювало психологічний тиск на Позивача, що спонукало його сплатити 13 грудня 2024 року суму 299 419 грн. 82 коп., яку він не визнавав. Потрібно враховувати також і те, що станом на 13 грудня 2024 року Позивач не мав достатньо беззаперечних доказів, які б підтвердили факт відсутності заборгованості по аліментам. Беззаперечні докази про відсутність заборгованості зі сплати аліментів за період з червня 2017 року по 04 жовтня 2019 року Відповідачем було надано разом з адвокатом Вайнером О.Л. тільки після сплати Позивачем неіснуючої заборгованості по аліментам згідно розрахунку від 06 грудня 2024 року. Це було зроблено шляхом пред`явлення позовної заяви про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, разом з додатками якої додано постанову Солом`янського ВДВС від 01 листопада 2019 року (ВП № [NUMBER]) про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій наявне посилання на заяву Відповідача від 04 жовтня 2019 року. Таким чином, можна стверджувати, що Позивач не сплачував грошові кошти 13 грудня 2024 року добровільно, оскільки це було здійснено під суттєвим тиском обставин, що склалися, в тому числі а) під тиском виконавчого провадження з примусового виконання, б) під тиском державного виконавця, в) під загрозою реалізації майна Позивача з електронних торгів в межах виконавчого провадження, г) під загрозою стягнення з Позивача штрафів та пені за прострочення сплати аліментів, д) відсутність в Позивача беззаперечних доказів про відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на 13 грудня 2024 року. Якби Позивач сплачував грошові кошти в якості аліментів без наявності виконавчого провадження з примусового виконання, то тільки тоді можна було б вважати, що грошові кошти сплачені добровільно. Наявність рахункової помилки зі сторони державного виконавця та зі сторони Позивача пояснюється наступним. Недобросовісність Відповідача призвела до того, що державний виконавець здійснював розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 06 грудня 2024 року за період з червня місяця 2017 року по 06 грудня 2024 року, а не за період з 05 жовтня 2019 року по 06 грудня 2024 року. Якби дії Відповідача були добросовісними і вона хоча б надала державному виконавцю або Позивачу її заяву від 04 жовтня 2019 року, то рахункової помилки б не було. Позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню і на підставі загальних засад цивільного законодавства (справедливості, добросовісності та розумності) та на підставі верховенства права. У ситуації, яка склалася між Позивачем та Відповідачем, питання стосується повернення Відповідачем Позивачу безпідставно набутих грошових коштів, які Позивач був вимушений недобровільно сплатити в якості неіснуючої заборгованості по аліментам. Стаття 1215 ЦК України обмежує захист прав потерпілого у разі, якщо з його сторони була відсутня рахункова помилка. Незважаючи на те, що сторона Позивача доводить наявність рахункової помилки, яка полягає у тому, що ненадання Відповідачем державному виконавцю та Позивачу її заяви від 04 жовтня 2019 року про відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на вказану дату, яка подана до державної виконавчої служби, призвело до неправильного розрахунку суми заборгованості зі сплати аліментів станом на 06 грудня 2024 року, який Позивач був вимушений недобровільно та невідкладно сплатити з метою уникнення настання для нього негативних наслідків, то у разі, якщо суд прийде до висновку про відсутність рахункової помилки - права Позивача все одно підлягають захисту на підставі загальних засад цивільного права (справедливості, розумності та добросовісності), та на підставі верховенства права. Рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача за обставин, які склалися між сторонами, призведе до порушення загальних засад цивільного судочинства (справедливості, розумності та добросовісності), таке рішення явно не відповідатиме верховенству права. Негативне для Позивача рішення матиме негативні наслідки в суспільстві - Відповідач та інші на подобі їй особи, які не відповідають мінімальним ознакам добросовісності, почуватимуть себе безкарно та будуть продовжувати здійснювати протиправні дії, спрямовані на незаконне збагачення. Розрахунок суми, на яку пред`являються позовні вимоги. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 06 грудня 2024 року, заборгованість зі сплати аліментів на 30 число кожного місяця за період з червня місяця 2017 по 04 жовтня 2019 року визначена наступним чином: червень 2017 року в сумі 2 772,75 грн.; липень 2017 року в сумі 2 853 грн. 00 коп.; серпень 2017 року в сумі 990 грн. 25 коп.; вересень 2017 року в сумі 1 077 грн. 75 коп.; жовтень 2017 року в сумі 2 863 грн. 50 коп.; листопад 2017 року в сумі 1 132 грн. 75 коп.; грудень 2017 року в сумі 3 508 грн. 75 коп.; січень 2018 року в сумі 1 057 грн. 00 коп.; лютий 2018 року в сумі 2 101 грн. 00 коп.; березень 2018 року в сумі 2 417 грн. 00 коп.; квітень 2018 року в сумі 2 357 грн. 50 коп.; травень 2018 року в сумі 2 349 грн. 50 коп.; червень 2018 року в сумі 2 416 грн. 25 коп.; липень 2018 року в сумі 2 487 грн. 00 коп.; серпень 2018 року в сумі 2 442 грн. 75 коп.; вересень 2018 року в сумі 3 403 грн. 50 коп.; жовтень 2018 року в сумі 3 462 грн. 50 коп.; листопад 2018 року в сумі 1 530 грн. 25 коп.; грудень 2018 року в сумі 2 151 грн. 50 коп.; січень 2019 року в сумі 2 416 грн. 75 коп.; лютий 2019 року в сумі 2 614 грн. 75 коп.; березень 2019 року в сумі 3 038 грн. 25 коп.; квітень 2019 року в сумі 3 969 грн. 00 коп.; травень 2019 року в сумі 1 762 грн. 25 коп.; червень 2019 року в сумі 3 912 грн. 50 коп.; липень 2019 року в сумі 3 048 грн. 74 коп.; серпень 2019 року в сумі 1 805 грн. 50 коп.; вересень 2019 року в сумі 3 906 грн. 50 коп.; жовтень 2019 року в сумі 3 965 грн. 50 коп. За жовтень місяць 2019 року враховує не всю суму (3 965 грн. 50 коп.=31 день), а 511 грн. 68 коп., що дорівнює 4 дням (по 04 жовтня 2019 року включно) (3 965.50:31 = 127.91; 127.918*4=511.68). Відповідно, якщо додати перераховані вище суми, то отримаємо суму 70 360 грн. 37 коп., яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача, як безпідставно набута, адже за період з червня місяця 2017 року по 04 жовтня 2019 року заборгованість по аліментам не існувала, про що є беззаперечні докази. Відомості про досудове врегулювання спору. 14 березня 2025 року представник Позивача, адвокат Годня А.А., надіслав Відповідачу досудову вимогу, якою просив повернути безпідставно набуті Відповідачем грошові кошти в сумі 70 360 грн. 37 коп. Досудова вимога була підписана за допомогою електронного цифрового підпису та надіслана на електронну адресу Відповідача nadushka304@ukr.net, за якою зареєстрований кабінет в електронному суді. В якості відповіді на вказану досудову вимогу представник Відповідача, адвокат Вайнер О.Л., надіслав у мобільний додаток Вайбер адвокату Годні А.А. повідомлення про відмову повернути кошти. Адвокат Вайнер О.Л. вказав, що Позивач та Відповідач вже вирішили між собою питання щодо розміру та періоду заборгованості по аліментам, заборгованість сплачена. Від себе зауважував, що між Позивачем та Відповідачем, станом на 13 грудня 2024 року, не було будь-яких домовленостей щодо розміру аліментів, оскільки сторона Позивача спілкувалася виключно з державним виконавцем з даного питання, про що вказують докази. Також, адвокат Вайнер О.Л. ухилився від надання пояснень щодо твердження в досудовій вимозі про те, що Відповідач умисно приховала від Позивача та державного виконавця її заяву від 04 жовтня 2019 року, яка подавалася до Солом`янського ВДВС, згідно якої заборгованість по аліментам станом на вказану дату відсутня, що призвело до неправильного розрахунку заборгованості по аліментам. Інакше кажучи, відповідь адвоката Відповідача на досудову вимогу має формальний характер, а тому Позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. З врахуванням наведеного просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в сумі 70 360 грн. 37 коп. 18 квітня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 21 квітня 2025 року. Судом в порядку ч. 2 ст. 27 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла до суду 21 травня 2025 року. Ухвалою від 23 травня 2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 10 червня 2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований наступним. 08.12.2014 р. на виконання рішення суду Відповідачка отримала виконавчий лист та звернулась до виконавчої служби за примусовим стягненням до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві внаслідок чого 14.10.2015 р. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. В процесі виконавчого провадження Позивач тривалий час не сплачував аліменти, виконавець неодноразово викликав його з питання невиконання вимог виконавчого документу, накладав арешти на його майно тощо (документи виконавчого провадження додаються). Дійсно, у травні 2017 р. Позивач запропонував Відповідачці розрахуватись по аліментам, але поставив умову забрати виконавчий документ з примусового виконання та зажадав від неї розписку у вигляді заяви на ім`я "Компетентних органів" про відсутність до нього фінансових претензій з вересня 2014 р. по травень 2017 р. під обіцянку сплачувати в подальшому аліменти добровільно. Кошти на утримання дитини від Позивача надходили нерегулярно та не у повному обсязі, внаслідок чого Відповідачка 05.09.2019 р. повторно звернулась до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві за примусовим виконанням аліментів внаслідок чого було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Слід зазначити, що у вересні 2019 р., Відповідачка на прохання Позивача з мотивів виключення його з реєстру боржників, під його обіцянку оплатити борг по аліментам найближчим часом та попросила Позивача надати йому дозвіл на виїзд з дитиною за кордон, але останній поставив умовою для надання такого дозволу забрати виконавчий лист з примусового виконання, внаслідок чого 27 вересня 2019 р. Позивач зробив нотаріально-посвідчену заяву, що стало наслідком звернення Відповідачки 04 жовтня 2019 р. до виконавчої служби за поверненням виконавчого листа з примусового виконання, після чого Позивач передав Відповідачці відповідну заяву. В свою чергу Позивач пообіцяв сплатити заборгованість та сплачувати аліменти у тому ж розмірі, як стягує виконавча служба, але у добровільному порядку, тобто для осіб, які не працюють (ст. 195 СК України), а коли він влаштується на роботу то виходячи із його заробітку з урахуванням рішення суду. Слід зазначити, що в подальшому кошти на утримання дитини від Позивача також надходили нерегулярно та не у повному обсязі, внаслідок чого у вересні 2024 р. Відповідачка втретє звернулась до Шевченківський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) внаслідок чого у вересні 2024 р. було відкрито виконавче провадження № АСВП: [NUMBER]. Третє звернення Відповідачки за примусовим виконанням вказує на системність порушень Позивача щодо сплати аліментів та відсутність будь-якої домовленості між сторонами щодо визначення способу та розміру аліментних зобов`язань на утримання дитини. Неправдивими є доводи сторони Позивача про те, що останній начебто в осені 2019 року надав Відповідачці 1000 доларів готівкою, що стало підставою для подання Відповідачкою заяви про повернення виконавчого листа без виконання так як ніяких грошей Позивач готівкою ніколи Відповідачці не надавав. При цьому, гроші на утримання сина Позивач завжди сплачував на картковий рахунок Відповідачки про що свідчать квитанції про сплату аліментів на банківська виписка за 2019 рік. Зазначав, що не логічним є самостійне звернення Відповідачки до виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого листа у листопаді 2019 року, якщо її Позивач про це не просив. Адже очевидним є те, що Позивач знав про виконавче провадження. У виконавчому проваджені АСВП № [NUMBER], що було відкрито 20.09.2024 р. Шевченківським ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) державним виконавцем було здійснено всього 3 (три) розрахунки заборгованості по аліментам, а саме від 18.11.2024 р. на суму 533 153 грн. 63 коп., від 06.12.2024 р. на суму 299 419,82 грн. та від 18.12.2024 р. на суму - 0,00 грн. Після отримання Позивачем розрахунку заборгованості від 18.11.2024 р. на суму 533 153 грн. 63 коп. його представник звернувся до виконавчої служби із заявою про перерахунок заборгованості з підтверджуючими документами, в якій вказав свої заперечення, щодо незгоди із сумами заборгованості, які були включені до розрахунку щодо отримання доходу від купівлі-продажу нерухомого майна та доходів від підприємницької діяльності, коли він перебував на спрощеній системі оподаткування. В свою чергу, державним виконавцем було здійснено перерахунок та надано Позивачу новий розрахунок заборгованості від 06.12.2024 р. на суму 299 419,82 грн., який Позивач отримав 09.12.2024 р. у виконавця, про що свідчить власноручна розписка Відповідача, внаслідок чого 13.12.2024 р. Позивач оплатив його повністю про що свідчить квитанція АТ «Приватбанк» до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.4064898279.1 від 13.12.2024 р. з призначенням платежу «Сплата заборгованості по виконавчому провадженню [NUMBER] [PERSON] платіж за власні кошти». Після сплати Позивачем заборгованості, державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості від 18.12.2024 р. на суму заборгованості - 0,00 грн., який був надісланий представникам сторін. Звернення представника Позивача до Солом`янського районного суду міста Києва зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця, якою представник Позивача просив визнати дії державного виконавця щодо проведення розрахунку заборгованості по аліментам від 06.12.2024 р. у виконавчому провадженню № [NUMBER] в частині нарахування заборгованості з врахуванням середньої заробітної плати працівника для даної місцевості за період з четвертого кварталу 2021 року по 17.03.2023 р. з цих підстав просив зобов`язати державного виконавця зробити перерахунок заборгованості виходячи з того, що вказаний вище період слід виходити із суми, яка дорівнює 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.01.2025 р. у справі № 760/502/25 було прийнято вищезазначену скаргу та призначено справу до судового розгляду. В подальшому, представник Позивача подав заяву про залишення його скарги без розгляду, внаслідок чого ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.04.2025 року його скаргу було залишено без розгляду. Позивачем не заперечується факт сплати особисто заборгованості по аліментам у розмірі 299 419,82 грн. після отримання ним у державного виконавця розрахунку від 06.12.2024 р., а отже вказана у розрахунку заборгованість по аліментам сплачена Позивачем добровільно. Доводи Позивача про те, що оплата боргу була здійснена останнім у зв`язку з тим, щоб Виконавець не здійснив нарахування штрафу згідно вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», а також про часткове погодження суми заборгованості посилаючись на те, що Позивач скористався своїм правом на подання скарги до суду в порядку розділу VІІ ЦПК України не узгоджуються з матеріалами та обставинами справи, так як подана скарга у справі № 760/502/25 була залишена без розгляду за ініціативою Позивача. За таких обставин, Позивач у встановленому законом порядку не скористався своїм правом оскаржити дії державного виконавця після отримання розрахунку заборгованості від 06.12.2024 р., але в подальшому сплатив заборгованість у повному обсязі, а скаргу забрав із суду за власною ініціативою. Факт неодноразового звернення Відповідачки до виконавчої служби із заявами про відкриття виконавчого провадження за стягненням аліментів свідчить про відсутність сталої та конкретної домовленості між сторонами про розмір аліментів. Інші докази, про досягнення будь-яких домовленостей між сторонами щодо розміру аліментів, у справі відсутні. Необхідно також звернути увагу на копії платіжних документів, що узгоджується з розрахунком боргу, із яких вбачається, що починаючи з 2017 р. по 2024 р. включно Позивач сплачував різні суми нерегулярно, що вказує на обізнаність Позивача про платіжні реквізити позивачки. Предметом позову є невизнання Позивачем суми добровільно сплаченої заборгованості по аліментам з червня 2017 р. по 04 жовтня 2019 р. на суму 70 360,37 грн. посилаючись на заяву Відповідачки про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа від 04.10.2019 р. Сторона позивача вважає, що наявність такої заяви є доказом того, що аліменти станом на 04.10.2024 р. начебто сплачені, але це не кореспондується із доказами у справі та змістом самої заяви, так як відсутність матеріальних претензій про які вказано у заяві не означає, що аліменти сплачені, адже як вбачається із останнього абзацу заяви Відповідачки від 15.06.2017 р. у подібному випадку остання зазначала про отримання коштів за вказаний період у повному обсязі. Наразі, такого формулювання у заяві від 04.10.2019 р. немає. Заперечення Позивача про необізнаність про виконавче провадження та наявність заяви від 04.10.2019 р. не може бути підставою для задоволення позову щодо стягнення безпідставно набутих коштів, так як належною підставою для сплати заборгованості був детальний розрахунок боргу, а рух про виконавче провадження за 2019 рік зазначені безпосередньо у виконавчому листі, що зберігається у відкритому виконавчому провадженні № [NUMBER], як у паперовому вигляді так і в електронному вигляді. При цьому, оскаржуючи розрахунки державного виконавця у сторони Позивача були доступні документи виконавчого провадження, а отже Позивач та його представник до сплати заборгованості по аліментах міг вивчити документи виконавчого провадження та визначитись з правовою позицією, в тому числі з урахуванням виконавчого провадження 2019 р. Історія звернень сторони Позивача до державного виконавця, до суду з оскарженням його дій свідчить про наявність невизначеності з правовою позицією та очевидним ухиленням від сплати боргу, що сторона Відповідача пов`язує з наявністю судового спору про стягнення пені за невчасну сплату аліментів. При очевидній обізнаності сторони Позивача з матеріалами виконавчого провадження в якому наявна інформація про рух виконавчого документу (безпосередньо у виконавчому листі) представник боржника постійно змінює підхід для визначення правової позиції після отримання позову про стягнення пені за невчасну сплату аліментів. Із наведеного вбачається, що ймовірно Позивач намагається за допомогою позову про стягнення безпідставно набутих коштів уникнути або зменшити свої порушені зобов`язання для зменшення суми відповідальності. Насправді, після отримання Позивачем виправленого розрахунку боргу по аліментах від 06.12.2024 р. Позивач його повністю визнав та сплатив на добровільних засадах, але тільки після подання позову про неустойку користуючись своїми процесуальними правами почав скаржитись, вишукуючи неіснуючі формальні неузодженності в матеріалах справи. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що "до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій". Крім того, у Позивача була можливість надати документи до суду в рамках справи щодо оскарження дій державного виконавця, яка розглядалась суддею Солом`янського суду міста Києва Букіною О.М., адже Позивач стверджує, що дізнався про існування виконавчого провадження № [NUMBER] та заяви Відповідачки від 04.10.2019 р. разом з отриманням позовної заяви про стягнення неустойки у справі № 760/1088/25 від 14.01.2025 р. При цьому, 02.04.2025 р. замість того щоб суд повідомити про вказані обставини, сторона Позивача надає до суду заяву про залишення скарги без розгляду внаслідок чого на наступний день судом була винесена відповідна ухвала. Слід також зазначити, що у відповідності до ст. 1215 ЦК України, - "Не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; Таким чином, Відповідачка отримала заборгованість зі сплати аліментів за вказаний період на законних підставах, добровільно сплачений Позивачем, розрахунок якого міг бути перевірений Позивачем у доступний спосіб, а тому підстав для задоволення позову немає. Орієнтовний розрахунок судових витрат, які Відповідачка очікує понести буде складатись з витрат на професійну правничу допомогу приблизно до 25 000,00 грн. Крім того, сторона Відповідача буде нести додаткові витрати виходячи із 2 500 грн. за один судодень адвоката у суді. На даному етапі документи про вказані витрати сторона Відповідача подати не може, так як вони будуть формуватись в процесі розгляду справи та будуть подані у строки встановлені ЦПК України. Враховуючи викладене, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі, в тому числі у стягненні судових витрат; Стягнути з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] судові витрати на професійну правову допомогу, докази про розмір яких будуть подані суду пізніше. Інших процесуальних дій не вчинялось. В судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав, що відповідачка зверталась до виконавчої служби з приводу примусового стягнення з позивача аліментів три рази. При цьому, у період з 2015 по 2018 рік, будь - які кошти стягнути з позивача відповідачем в примусовому порядку в межах виконавчого провадження не були, сплата здійснювалась добровільно, внаслідок чого відповідачкою була подана державному виконавцю заява про закриття виконавчого провадження. Також, відповідачка зверталась до державного виконавця з заявою у 2019 році. Як вбачається з виконавчого листа виконавче провадження також було закрито на підставі заяви відповідачки щодо відсутності претензій, яка була подана через місяць після відкриття виконавчого провадження. Однак, позивач не був обізнаний про його наявність та дізнався про це тільки згодом, при ознайомленні з матеріалами іншої цивільної справи за позовом відповідача до позивача. Просив звернути увагу, що весь час позивач спілкувався з сином, забирав його до себе, надавав допомогу, купляв речі. У 2024 році відповідачка втретє звернулась до державної виконавчої служби з приводу примусового стягнення з позивача заборгованості зі сплати аліментів, вказавши період за який підлягає стягнення з 2014 року. Позивач звернувся до державного виконавця з приводу здійснення перерахунку заборгованості, після здійснення відповідного перерахунку заборгованість була сплачена, оскільки позивач побоювався, що у випадку несплати може бути значний штраф або інші негативні наслідки. Після оплати заборгованості йому стало відомо про існування звернення відповідачки до державного виконавця у 2019 році і закриття відповідного виконавчого провадження на підставі її заяви. Він звернувся з цього приводу до державного виконавця але йому було відмовлено, оскільки заборгованість на той час вже була відсутня. У зв`язку з наявною переплатою аліментів він звернувся до суду з відповідним позовом. Також, просив звернути увагу на той факт, що у нього народилась ще одна дитина, дружина наразі не працює, тож безпідставно набуті відповідачкою кошти є суттєвими для позивача. Вказав, що позивачем оскаржувались дії державного виконавця, однак в подальшому він від скарги відмовився, оскільки було подано цей позов. Представник відповідача в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував. Вказав, що дійсно позивачка звернулась з виконавчим листом до державного виконавця вже втретє. Після відкриття виконавчого провадження у 2019 році, відповідачка просила позивача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон в обмін на що останній просив її відкликати заяву про відкриття виконавчого провадження, що вона і зробила. У 2024 році відповідачка звернулась до державної виконавчої служби щодо стягнення з позивача аліментів, державним виконавцем було зроблено розрахунок, в подальшому він був перерахований на підставі заяви позивача, 13 грудня 2024 року позивачем було повністю сплачено заборгованість. Просив звернути увагу, що позивачем було подано скаргу на державного виконавця з приводу розрахунку, але в подальшому, позивачем було подано заяву про залишення скарги без розгляду. Вважає, що оплата заборгованості позивачем є підтвердженням фактичного визнання існування заборгованості. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Як вбачається зі Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 20 березня 2009 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 20). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2013 року (справа №2-2573/13), позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, - задоволено; шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , - розірвано (т. 1 а.с. 21). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2014 року (справа №2-3197/14), позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, - задоволено; вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1 / 4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.04.2014 і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 22 - 23). На виконання вказаного рішення, Солом`янським районним судом м. Києва 20 червня 2014 року було видано виконавчий лист (т. 1 а.с. 24 - 25). Вказаний виконавчий лист містить відмітки державного виконавця щодо виконання рішення та повернення виконавчого листа стягувачу, зокрема щодо того, що 01.11.2019 року, виконавчий лист було повернуто на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Судом було досліджено Постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.09.2015 року (ВП [NUMBER]) (т. 1 а.с. 26), Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 19.02.2018 року (ВП [NUMBER]) (т. 1 а.с. 28), заяву від 05.09.2019 року (т. 1 а.с. 29), заяву від 04.10.2019 року (т. 1 а.с. 30), інформацію про виконавче провадження (т. 1 а.с. 33 - 34). Як вбачається з заяви [PERSON] від 15.06.2017 року, вона не має фінансових претензій по сплаті аліментів [PERSON] з вересня 2014 року по травень 2017 року (т. 1 а.с. 27). При цьому, суд враховує, що вказана заява була врахована державним виконавцем при здійсненні перерахунку заборгованості позивача перед відповідачем зі сплати аліментів. Як вбачається зі змісту заяви [PERSON] від 04.10.2019 року, поданої нею до Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, вона зверталась до державного виконавця з відповідною заявою про закінчення виконавчого провадження, вказувала, що матеріальних претензій не має (т. 1 а.с. 30). Постановою про повернення виконавчого документу стягувачу від 01.11.2019 року (ВП №59995050), виконавчий лист №760/7605/14 від 08.12.2014 року повернуто стягувачу; скаржник претензій по сплаті аліментів до боржника не має (т. 1 а.с. 31). З матеріалів справи вбачається, що відповідач зверталась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою від 09.09.2024 року про примусове виконання рішень про стягнення аліментів (т. 1 а.с. 35). Постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.09.2024 року (ВП [NUMBER]), відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №760/7605/14 від 08.12.2014 року (т. 1 а.с. 36). Відповідно до листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з додатками, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.11.2024 року сукупний розмір заборгованості станом на 30.09.2024 року складає 533 153,63 грн. (т. 2 а.с. 15 - 16). Судом досліджено додані позивачем до матеріалів справи відповідь на запит Пенсійного фонду України (т. 1 а.с. 37), Постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 20.09.2024 року (т. 1 а.с. 38 - 39), лист Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку від 23.10.2024 року з додатками (т. 1 а.с. 40 - 41), Постанову про арешт коштів боржника від 13.11.2024 року (т. 1 а.с. 42), заяву про проведення перерахунку заборгованості по аліментам від 27.11.2024 року (т. 1 а.с. 43 - 48). Як вбачається з листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (Вих. №бн від 27 листопада 2024 року) з додатками, було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів з якого вбачається що заборгованість склала 299 419,82 грн. (т. 1 а.с. 49 - 50). Судом досліджено розрахунок заборгованості зі сплати аліментна станом на 06.12.2024 року (т. 1 а.с. 52 - 56). Вказаний розрахунок отримано позивачем 09.12.2024 року (т. 1 а.с. 51). Крім того, судом досліджено копії квитанцій щодо сплати аліментів та виписки з рахунку (т.2 а.с. 22 - 39). При цьому, судом враховується, що вказані платежі не оспорюють сторонами та були включені до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Як вбачається з квитанції від 13.12.2024 року, [PERSON] було здійснено сплату в сумі 299 419,82 грн., Шевченківському відділу ДВС за ВП [NUMBER] (т. 1 а.с. 57). Відповідно до листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з додатками (Вих. №9 від 18.12.2024 року), відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментна від 18.12.2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня (т. 1 а.с. 58 - 64). Представник позивача звертався до державного виконавця з заявою від 21 лютого 2025 року в якій просив при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам розрахунок здійснювати з 05 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 77 - 79). Листом Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 28.02.2025 року позивача було повідомлено, що провести перерахунок за вказаний період державним виконавцем не виявляється можливим, оскільки відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом, а боржником заборгованість відповідно до довідки розрахунок від 06.12.2024 сплачено 13.12.2024 року (т. 1 а.с. 80 - 81). Відповідно до Ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року (справа №760/32948/24), скаргу [PERSON] на дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмака Олександра Олександровича, заінтересована особа [PERSON] , у порядку ст.447 ЦПК України - повернуто без розгляду (т. 2 а.с. 51 - 52). Згідно до Ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року (справа №760/502/25), цивільну справу за скаргою [PERSON] на дії Головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмак Олександра Олександровича, заінтересована особа - [PERSON] про неправомірні дії державного виконавця, залишено без розгляду (т.2 а.с. 53 - 54). Судом також досліджено позовну заяву про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів (т. 1 а.с. 65 - 74), Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року (справа №760/1088/25) (т.1 а.с. 75 - 76), досудову вимогу (т. 1 а.с. 82 - 85), роздруківку листування у месенджері (т. 1 а.с. 86 - 90), клопотання про поновлення строку на подання скарги (т. 1 а.с. 225 - 226), особисті пояснення [PERSON] від 03.03.2025 року (т. 1 а.с. 227), виклики до державного виконавця (т. 1 а.с. 231 - 234), Постанову про арешт майна боржника від 17.01.2017 року (ВП [NUMBER]) (т. 1 а.с. 235), Постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.09.2015 року (ВП [NUMBER]) (т. 1 а.с. 241 - 242), заяву [PERSON] від 05.09.2019 року (т. 1 а.с. 243), заяву [PERSON] (т. 1 а.с. 244), Постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.09.2019 року (т. 1 а.с. 245), письмові пояснення відносно прохання адвоката стягувача зробити перерахунок заборгованості від 21.11.2024 року (т. 1 а.с. 246 - 248), Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року (справа №760/502/25) (т. 2 а.с. 55), заяву про залишення скарги на неправомірні дії державного виконавця без розгляду від 01 квітня 2025 року (т. 2 а.с. 58), скаргу на неправомірні дії державного виконавця від 16 грудня 2024 року (т. 2 а.с. 63 - 67), позовну заяву про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів (т. 2 а.с. 73 - 78), Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року (справа №760/1088/25) (т. 2 а.с. 170 - 182). Суд враховує, що надане до матеріалів справи рішення не набрало законної сили, тож не має доказового значення щодо встановлених ним фактів у цій справі. Крім того, суддею досліджено заяву про залишення скарги на неправомірні дії державного виконавця без розгляду від 01 квітня 2025 року (т. 1 а.с. 223 - 224). Як вбачається зі Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] укладено шлюб з [PERSON] , актовий запис №724 (т. 1 а.с. 91). Відповідно до Свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 92). Згідно до Довідки (Вих. №0711 від 20.11.2024 року), [PERSON] перебуває у декретній відпустці для догляду за дитиною з 30.08.2023 року по 06.07.2026 року (т. 1 а.с. 96). [PERSON] проживає разом з [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними актами про фактичне місце проживання від 06.12.2024 року (т. 1 а.с. 93 - 95). Судом також було досліджено відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела / суми доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді щодо доходів [PERSON] (т. 1 а.с. 97 - 99), інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 100 - 102), фотознімки (т. 1 а.с. 103 - 155), роздруківку листування у месенжері (т. 1 а.с. 156 - 161). При цьому, суд зважає на те, що матеріальний стан позивача як платника аліментів, зміни які відбулись у його сімейному житті після винесення рішення щодо стягнення з нього на користь відповідачки аліментів, виходять за межі предмету доказування у цій справі. Щодо доказів на підтвердження спілкування позивача з сином, сумісне відвідування магазинів, відпочинку, суд враховує, що фактично ці обставини сторонами не заперечуються. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Суд зважає на те, що відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суд враховує, що аліменти мають цільовий характер, та мають використовуватись їх отримувачем виключно на забезпечення потреб дитини. Згідно до ч. ч. 1 - 2 статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, добровільна участь позивача у додаткових витратах на дитину не нівелює його обов`язок зі сплати аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідача на підставі рішення суду. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом віддала. Судом встановлено, що спірні грошові кошти були сплачені позивачем на виконання судового рішення про стягнення аліментів та в межах відкритого виконавчого провадження, тобто за наявності належної правової підстави. Доводи позивача фактично зводяться до незгоди з розрахунком заборгованості та порядком виконання судового рішення, що саме по собі не є підставою для застосування норм про повернення безпідставно набутого майна. Також суд враховує, що оспорювання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та дій державного виконавця підлягає вирішенню у порядку, передбаченому законодавством про виконавче провадження та відповідних норм ЦПК України, та не може бути підмінене вимогами про стягнення безпідставно набутих коштів. Крім того, згідно до 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. Як вбачається з правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року (справа № 610/3273/18-ц), правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Європейський суд з прав людини у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Такі тези викладено та застосовано, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 275/732/17 (провадження № 61-15117св21). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Outcome: dismissed