Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 01.06.2018. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що останнім часом у позивача з відповідачем розладилися стосунки, спільне господарство не ведуть та фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо. У сторін відсутні спільні інтереси як чоловіка та жінки, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння та втрачено почуття любові та поваги один до одного. Ухвалою суду від 21.01.2026 відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 28.01.2026 відзив [PERSON] повернуто без розгляду відповідачу. У судове засідання учасники справи не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином. 05.02.2026 [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що протизадоволення позову не заперечує та просить суд розірвати шлюб. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч.1,4 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між позивачем та відповідачем Московським районним у місті Харкові відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області 01 червня 2018 року зареєстровано шлюб. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За положенням ч.2 ст. 112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи викладене, оскільки фактичні шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї не можливе та суперечить інтересам позивача та відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved