Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

24.11.2025 представник позивача Шевченко Н.П., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Карпатнафтохім», в якому просить ухвалити рішення про стягнення на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати за період з вересня 2023 року до травня 2024 року, яка існувала на день звільнення з роботи позивача у справі, а саме станом на 13.05.2024. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 14.08.2006 до 13.05.2023 (із перервою у 2014-2017 роках) перебував у трудових відносинах з відповідачем, який заборгував йому заробітну плату, внаслідок чого позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх конституційних прав. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.12.2025 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи у підготовчому судовому засіданні неодноразово відкладався у зв`язку з ненаданням ТОВ «Карпатнафтохім» витребуваних судом документів за клопотанням сторони позивача. 04.02.2026 представником відповідача Підсадюком І.М. подано заяву, відповідно до якої просить долучити витребувану судом довідку про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] від 03.02.2026 № 4/1-69. Ухвалою суду від 04.02.2026 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. В установлений судом процесуальний строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Сторони та їх представники в судові засідання не з`являлися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. За згодою представника позивача суд ухвалює заочне рішення в цій справі. Дослідивши надані стороною позивача докази та встановивши на їх підставі фактичні обставини справи у відповідні їм правовідносини, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Установлено з матеріалів справи, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , згідно із записами в трудовій книжці та відповідно до копії наказу № 259-К від 13.05.2023 працював у ТОВ «Карпатнафтохім.. Звільнений з посади машиніста тепловоза локомотивної служби залізничного цеху на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до наданої до матеріалів справи та належним чином засвідченої копії довідки ТОВ «Карпатнафтохім» № від 03.02.2026 № 4/1-69 відповідачем у цій справі нараховано, але не виплачено позивачу 42 085,70 грн. заробітної плати без зазначення періоду виникнення боргу та видів платежів (основна, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні чи компенсаційні платежі). Таким чином, заборгованість ТОВ «Карпатнафтохім» щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] підтверджується належними, достовірними і допустимими доказами. Позивач зазначає, що відповідно до приписів ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених, частиною другою цієї статті. Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення працівника провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу (при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення). У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців (ч.1 ст.117 КЗпП України). Розглядаючи зазначений індивідуальний трудовий спір суд зазначає, що відповідно до приписів ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, а також на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Кодекс законів України про працю (ст.115) визначає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим із виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Водночас, невиплата з вини роботодавця заробітної плати є триваючим правопорушенням, яке припиняється фактичним погашенням заборгованості з оплати праці добровільно чи під впливом певних обставин (на вимогу третіх осіб). У будь-якому разі, за наявності боргу з оплати праці роботодавець повинен розрахуватися з працівником, який звільняється, в останній день існування між сторонами трудових правовідносин чи на вимогу працівника, який був відсутнім на роботі у день свого звільнення не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. Суд враховує у цій справі зміст рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, порушення зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим: кожен день невиплати або затримки виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат означає не завершене правопорушення, а таке, що триває. Частина 2 ст. 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352) не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Натомість, Законом № 2352, що набрав чинності з 19.07.2022, яким положення ч.1 та 2 ст.233 КЗпП України викладено у новій редакції, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, яка стосується особливостей обчислення строку звернення до суду в справах про звільнення з роботи працівників за їхніми заявами. Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту, про що вказано у рішенні Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025, яким визнано неконституційною положення ч.1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат у редакції Закону № 2352. Вчинене ТОВ «Карпатнафтохім» правопорушення, що полягає у невиплаті належної при звільненні з роботи [PERSON] заробітної плати, триває, а гарантоване нормами Основного закону право працівника на оплату праці підлягає судовому захисту. Оскільки позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі, а позивачем не сплачувався судовий збір за вимогою про стягнення з відповідача заробітної плати згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, на підставі приписів ч.6 ст. 141 ЦПК України з ТОВ «Карпатнафтохім» необхідно стягнути на користь держави 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня року подання цього позову, тобто 1 211,20 грн.

Outcome: approved