Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

у серпні 2024 року [PERSON] через свого адвоката Карпенко Ю.О. звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком та стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки. Позов обґрунтовано тим, що з осені 2012 року сторони проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві приватної власності. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . 20 листопада 2015 року сторони уклали шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі 750/11335/17 від 19.12.2017 було розірвано. На даний час дочка проживає з позивачем та знаходиться на повному його утриманні. [PERSON] весь час піклується про дочку, створює для неї всі належні соціально-побутові умови проживання, постійно займається вихованням дочки, її розвитком, слідкує за станом здоров`я дитини. Позивач має стабільний дохід від підприємницької діяльності, має на праві власності декілька квартир. Мати не приймає участі в утриманні та вихованні дочки, з власної ініціативи залишила її проживати з батьком. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач засобами поштового зв`язку надіслала до суду відзив на позов, в якому просила позовні вимоги в частині стягнення аліментів задовольнити частково та стягнути з неї аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1/10 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, відповідач посилається на те, що дохід позивача значно більший, ніж у неї, а тому присудження аліментів у розмірі 1/4 частини її доходів є занадто завищеним. Також [PERSON] 20.09.2024 подала зустрічну позовну заяву, в якій заявила вимогу про визначення місця проживання дочки з нею. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що доводи позивача, зазначені у позові, не відповідають дійсності, а саме, що відповідач нібито не займається вихованням дитини, її навчанням та розвитком. Відповідач зазначає, що до фактичного розлучення вона не мала постійної роботи, оскільки за домовленістю із позивачем займалась вихованням дитини та побутовими справами. Протягом трьох років була членом батьківського комітету класу, відвідувала батьківські збори, приділяла достатньо уваги шкільному життю дочки. Відповідач вважає, що у позивача відсутні будь-які докази та підтвердження того, що вона не виконує своїх обов`язків щодо дитини та зазначає, що вона має стабільну роботу, винаймає житло та має цілком законне і обґрунтоване право на визначення місця проживання дитини з нею. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 жовтня 2024 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. 23 жовтня 2025 року представник [PERSON] адвокат Карпенко Ю.О. надіслала до суду відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому заперечувала щодо задоволення вимог зустрічного позову в повному обсязі. У відзиві, зокрема, зазначено, що після 24.02.2024 [PERSON] виїхала з квартири [PERSON] , забрала свої речі, але залишила свою дочку проживати з батьком, пояснивши такі дії необхідністю влаштування свого особистого життя. Певний період часу ні [PERSON] , ні їх спільна дочка взагалі не знали де мешкає [PERSON] , адже вона припинила спілкування з ними. Саме байдужість [PERSON] до дочки призвели до того, що дочка не бажає проживати разом із нею та має на неї образу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2024 року у справі за клопотанням [PERSON] призначено судову психологічну експертизу. Проте, експертиза не була проведена, експертом 15.10.2025 складено повідомлення №СЕ-19/125-25/765-ПС про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з тим, що витрати на проведення експертизи не були оплачені [PERSON] , за клопотанням якої цю експертизу було призначено (а.с.147-148) Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 жовтня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 08.12.2025. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у судовому засіданні позов підтримала. Заслухавши пояснення учасників справи, думку малолітньої [PERSON] та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив таке. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова 19 грудня 2017 року, справа № 750/11335/17 (а.с. 15). На час пред`явлення позову позивач з дитиною проживав у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією акту про проживання особи без реєстрації від 01.08.2024 (а.с. 22). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2012 [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.16). Проте, на час розгляду даної справи позивач з дочкою проживають у квартирі [ADDRESS] , про що зазначено в акті обстеження умов проживання від 31.03.2025, який було складено представниками Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради на підставі заяви [PERSON] . За результатами обстеження встановлено, що квартира з усіма комунальними зручностями, кімнати облаштовані необхідними меблями та технікою, загальний стан приміщення добрий. Дитина має окрему кімнату, для неї створені всі необхідні умови проживання та відпочинку. Позивач у судовому засіданні пояснив, що вказану квартиру він придбав для проживання його та дочки. Договором про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно від 23.10.2018 підтверджується, що [PERSON] передав у власність [PERSON] в особі її законного представника, матері [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , взамін на припинення права на аліменти на її утримання, які стягуються на підставі судового наказу № 2-н/750/808/17 від 31.10.2017 (а.с. 19-20). Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 21). Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.07.2022 підтверджується, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та займається консультуванням з питань інформатизації, комп`ютерним програмуванням та іншою діяльністю у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем (а.с. 23). З довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 472948 від 22.02.2024 підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , з 10.01.2024 є особою з інвалідністю третьої групи за загальним захворюванням у зв`язку з ураженням органу зору (а.с. 13). У судовому засіданні у присутності педагога було заслухано думку малолітньої [PERSON] , яка пояснила, що не бажає взагалі спілкуватися з матір`ю, має на неї образу за те, що вона пішла з сім`ї та покинула її з батьком, пояснюючи такі дії тим, що батько здатен краще її матеріально забезпечити, на даний час вона не має бажання спілкуватися з матір`ю, а тим більше проживати з нею. У судовому засіданні [PERSON] просила суд визначити місце проживання її разом з батьком, пояснюючи це тим, що вона вже давно живе з ним, з матір`ю не бачиться, батько створив усі умови для її повноцінного життя та забезпечує її усім необхідним. Матір вона іноді бачить у школі або під стінами школи, але уникає зустрічі та спілкування з нею. Відповідно до висновку Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, як органу опіки та піклування від 30 вересня 2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . (а.с. 109). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вік дитини та прив`язаність її до батька, добросовісне ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується висновком органу опіки та піклування, суд знаходить підстави для визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , оскільки це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. При цьому, суд враховує, що визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванні з нею, що передбачено чинним законодавством. У зв`язку із викладеним вище, враховуючи інтереси дитини та її думку, висловлену у судовому засіданні, яка суду пояснила, що фактично тривалий час проживає з батьком і уникає спілкування з матір`ю, а отже, на даний час не налагоджено морально - психологічного зв`язку між матір`ю та дочкою, а тому підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю на час розгляду справи суд не вбачає, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь аліментів на утримання дитини [PERSON] , суд враховує, що відповідно до частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною першою статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої, другої статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною першою статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вимоги закону, обов`язок відповідача утримувати неповнолітню дитину, відсутність у відповідача інших утриманців, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на неповнолітню дочку [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Крім того, на підставі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат та враховує, що позивач у судовому засіданні просив не покладати на відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved