Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» суму заборгованості в розмірі 23 887,61 грн, з яких сума кредиту 5500 грн, сума процентів за користування кредитом 7661,51 грн, нараховані позивачем проценти за 98 календарних днів 10 726,10 грн; в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: 1 = ((si * s): 100) -s, де І сума інфляційних втрат; si індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 переведення відсотків, Розрахунок 3% річних: С* 3: 100: 365 Дн., де С - сума основного боргу; 3 - 3% річних: 100 - переведення відсотків; 365 кількість днів у році; Дн. кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних з [PERSON] (дата народження [INFO] ), на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ»; роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Щодо судових витрат позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА ОБМЕЖЕНОЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» є фінансовою установою та має право на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та ліцензією. 05 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] укладено електронний Договір № 6245881 про надання споживчого кредиту із застосуванням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця та відповідно до Правил надання коштів у позику, затверджених наказом № 205-ОД від 10 лютого 2022 року, розміщених на вебсайті кредитодавця. Умовами договору визначено, що сума кредиту становить 5 500 грн; строк кредиту - 360 днів; проценти підлягають сплаті з періодичністю кожні 10 днів; дата останнього платежу за графіком - 31 грудня 2023 року, що відображено у додатку до договору (таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки). Кредитні кошти у сумі 5 500 грн надано шляхом зарахування на платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» про перерахування коштів. Перед укладенням договору споживач мав можливість ознайомитися на вебсайті https://www.creditplus.ua з текстом примірного кредитного договору, правилами, паспортом споживчого кредиту, інформацією, передбаченою законодавством, а також з відомостями про ліцензію та інші документи. Після реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі обрано суму та строк кредитування, здійснено ознайомлення з умовами договору та наданою інформацією шляхом відсилання до відповідних документів, після чого прийнято пропозицію про укладення електронного договору в особистому кабінеті. Електронний договір підписано одноразовим ідентифікатором «М9532» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», що підтверджує волевиявлення на укладення договору та прирівнює такий договір за правовими наслідками до письмової форми. Передання коштів на банківську картку є моментом виконання кредитодавцем обов`язку з надання кредиту та підтверджує укладення договору й виникнення зобов`язання. Переказ коштів здійснено через платіжного провайдера, який має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів у національній валюті без відкриття рахунків та внесений до відповідного реєстру. Номер електронного платіжного засобу зазначено у форматі ХХХХ ХХ** ХХХХ, що відповідає вимогам Положення Правління НБУ від 03 листопада 2021 року № 113. Надання реквізитів платіжної картки та можливість ідентифікації платіжної системи й емітента свідчать про узгодження сторонами істотних умов договору та погоджений спосіб зарахування коштів. Проценти за користування кредитом визначені договором на умовах стандартної процентної ставки 1,99% на день у межах строку кредиту, а також зниженої процентної ставки 1,6915% на день за умови виконання визначених договором умов участі у програмі лояльності. У разі невиконання умов для зниженої ставки застосовується стандартна процентна ставка, при цьому її застосування не є зміною процентної ставки у бік погіршення. Оплати за договором у період з 05 січня 2023 року по 24 вересня 2023 року не здійснювалися, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту становить 5 500 грн, проценти первісного кредитора - 7 661,51 грн. Після переходу права вимоги нараховано проценти за 98 календарних днів у сумі 10 726,10 грн, а загальний розмір заявленої до стягнення заборгованості становить 23 887,61 грн. 25 вересня 2023 року укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф, за яким до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» перейшло право грошової вимоги до боржників, у тому числі до відповідача, включно з основною сумою боргу, платою за кредитом, процентами, пенею та іншими платежами. Перехід права вимоги відбувся в момент підписання акту приймання-передачі реєстру боржників, після чого новий кредитор набув статусу кредитора у зобов`язанні. Заміна кредитора у зобов`язанні не потребує згоди боржника, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу. Кредитний договір та його умови, включно з ціною договору, не визнавалися недійсними, несправедливими чи недобросовісними, а право грошової вимоги та розмір заборгованості підтверджені належними та допустимими доказами, що узгоджується з практикою Верховного Суду у справах щодо електронних кредитних договорів та відступлення права вимоги. З огляду на невиконання грошового зобов`язання підлягають застосуванню наслідки прострочення, передбачені статтею 625 ЦК України: інфляційні втрати та 3% річних як спосіб захисту майнового права та компенсація втрат від знецінення коштів. Нарахування інфляційних втрат і 3% річних є можливим за увесь час прострочення, а прострочення має триваючий характер до моменту належного виконання зобов`язання. Також наведено підстави для застосування частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України щодо зазначення в рішенні суду правил нарахування інфляційних втрат і 3% річних до моменту виконання рішення, із роз`ясненням, що таке зазначення є правом суду та остаточний розрахунок здійснюється органом примусового виконання за формулою, визначеною у рішенні. Найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» рішенням єдиного учасника від 25 листопада 2024 року, а відповідні реєстраційні дії проведено 10 грудня 2024 року, при цьому зміна найменування не впливає на структуру цивільних правовідносин та не припиняє прав і обов`язків юридичної особи. Судові витрати складаються зі сплаченого судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн, які підлягають розподілу відповідно до статей 133, 137, 141 ЦПК України у разі задоволення позову. У відзиві на позовну заяву, поданому 08 жовтня 2025 року, представник відповідача Галач Т.А. позовні вимоги не визнала у повному обсязі та вважає, що вони не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, позивачем не надано належних доказів фактичного отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5500,00 грн від первісного кредитора, а також відсутні докази переходу права вимоги до позивача на підставі договору факторингу. На думку представника відповідача, умови, за яких фактор набуває права вимоги до боржника за договором факторингу, сторонами договору не виконані. Зокрема, представник відповідача послався на те, що позивач сам визнає: оригінали документів за кредитним договором, які клієнт мав передати фактору, знаходяться у клієнта, тобто фактично не передані позивачу. У зв`язку з цим зазначено, що позивач не підтвердив належним чином факту прийняття ним повного пакета кредитної документації, без якої, на переконання відповідача, неможливо вважати доведеним набуття права вимоги. Окремо представник відповідача навів умови пункту 4.1 договору факторингу, відповідно до яких клієнт зобов`язаний передати документацію за кредитними договорами впродовж 30 днів, але не раніше дня сплати фактором ціни продажу. У відзиві наголошено, що до матеріалів справи не долучено письмових доказів передачі кредитної документації за формами-додатками з № 1 по № 6 до договору факторингу, а саме: оригіналу кредитного договору, заявки на отримання кредиту, паспорта кредиту та інших документів, тобто документів, які мали бути передані від первісного кредитора (клієнта) до нового кредитора (фактора). Крім того, представник відповідача зазначив, що до матеріалів справи не долучено доказів оплати фактором клієнту вартості відступленого права вимоги у розмірі 1 773 409,78 грн. У відзиві підкреслено, що така оплата є обов`язковою умовою виконання договору факторингу і прямо пов`язана з обов`язком клієнта передати кредитну документацію. Відтак, за відсутності доказів оплати, на думку відповідача, не виконано ключову умову договору факторингу, а отже, не доведено належним чином перехід права вимоги до позивача. Представник відповідача також заперечив правильність та законність нарахувань процентів позивачем. У відзиві зазначено, що позивач здійснив донарахування процентів на тіло кредиту після нібито отримання права вимоги (у разі, якщо відступлення права вимоги мало місце), тоді як первісний кредитор, за його розрахунком, припинив нарахування відсотків після спливу 51 дня. Також звернуто увагу на пункт 1.5.3 кредитного договору, відповідно до якого кредитор мав право в односторонньому порядку зменшити розмір процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин фактор не мав права вносити зміни до кредитного договору щодо порядку нарахування відсотків, а тим більше робити це в односторонньому порядку. Представник відповідача навів розбіжності у розрахунках заборгованості. Так, розрахунок заборгованості, складений позивачем, не відповідає розрахунку, здійсненому первісним кредитором. На момент передачі права вимоги обліковувалася заборгованість у розмірі 5500,00 грн - тіло кредиту та 7661,50 грн - нараховані відсотки, усього 13 161,50 грн. Натомість позивач показав загальну заборгованість на момент отримання права вимоги 5609,45 грн, з яких 5500,00 грн - основний борг та 109,45 грн - проценти, фактично здійснивши нарахування заново. У зв`язку з цим представник відповідача стверджує, що клієнт відступив право вимоги лише на суму тіла кредиту. Відтак, у разі такого обсягу відступлення, позовна вимога про стягнення 7661,50 грн процентів, нарахованих первісним кредитором, задоволенню не підлягає. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних у порядку виконання судового рішення. У відзиві наведено, що суд не наділений правом ухвалювати рішення на майбутнє та не вправі зобов`язувати орган примусового виконання до вчинення дій, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися виключно державним виконавцем чи відповідною посадовою особою. На підтвердження цієї позиції представник відповідача послався на постанову Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14, а також на положення пункту 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6. Представник відповідача зазначив про порушення принципу пропорційності при нарахуванні заборгованості. У відзиві наведено, що при тілі кредиту 5500,00 грн позивач заявив відсотки у розмірі 18 387,61 грн, що є очевидно неспівмірним, порушує принцип пропорційності, а також принципи справедливості, добросовісності та розумності. Додатково зазначено, що з умов договору (пункт 1.7.1) випливає застосування річної відсоткової ставки 75 218,24%. Також у відзиві зазначено, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою з 2022 року. Відповідач втратила житло та роботу внаслідок бойових дій і перебуває у скрутному матеріальному становищі. У частині судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн представник відповідача зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності витрат (їх дійсності та необхідності) та критерію розумності їх розміру, з урахуванням конкретних обставин справи і фінансового стану обох сторін. Представник відповідача підкреслив, що справа призначена до розгляду у спрощеному провадженні без виклику сторін, спір відноситься до справ незначної складності, а тому заявлений розмір витрат на правову допомогу є завищеним. У разі задоволення позовних вимог просив зменшити розмір витрат на правову допомогу до 2000,00 грн. З урахуванням наведеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 10 жовтня 2025 року представник позивача надав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів, викладених у відзиві відповідача, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, представник позивача зазначив, що наведені представником відповідача доводи не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства. Зокрема, представник позивача навів такі аргументи спростування. Щодо укладення кредитного договору та погодження його умов (електронна форма) Представник позивача вказав, що кредитний договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем, відповідає вимогам законодавства, а порядок укладення електронних кредитних договорів детально описаний у позові. 05 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем через інформаційно-телекомунікаційну систему товариства укладено електронний Договір № 6245881 про надання споживчого кредиту. Представник позивача деталізував істотні умови договору, на які посилався: сума кредиту (загальний розмір) - 5500 грн (пункт 1.3 договору); строк кредиту - 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 10 днів; дата останнього платежу по кредиту - 31 грудня 2023 року, що відображена у таблиці загальної вартості кредиту (Додаток № 1 до договору). Далі представник позивача навів правове регулювання: за пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є домовленістю сторін, оформленою в електронній формі; за статтею 11 цього Закону договір укладається шляхом оферти та акцепту, а акцепт може бути наданий, зокрема, шляхом вчинення дій, які прямо визначені в інформаційній системі як прийняття пропозиції; за частиною дванадцятою статті 11 Закону електронний договір, підписаний у порядку статті 12, прирівнюється до письмового, а кожний примірник електронного документа з підписом є оригіналом. Окремо представник позивача послався на статтю 12 Закону України «Про електронну комерцію» та пояснив, що типовим способом підписання таких договорів є електронний підпис одноразовим ідентифікатором. У цій справі, як зазначив представник позивача, на підтвердження укладення договору подано електронний доказ у паперовій формі (додаток до позову № 4), де договір підписано шляхом введення одноразового ідентифікатора «M9532», який був введений відповідачем, що підтверджує ознайомлення відповідача з умовами договору та досягнення сторонами згоди щодо істотних умов. Представник позивача додатково аргументував, що оформлюючи кредит, відповідач заходить на вебсайт Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», реєструється і створює особистий кабінет, де має доступ до тексту договору, правил, паспорта споживчого кредиту та іншої інформації. Доступ до такого кабінету має лише відповідач. Тому, на переконання представника позивача, підстав сумніватися у факті укладення 05 січня 2023 року договору № 6245881 немає. Щодо доводу відповідача про відсутність доказів видачі кредитних коштів Спростовуючи твердження про відсутність доказів отримання 5500,00 грн, представник позивача зазначив конкретний спосіб і реквізити переказу. Він вказав, що переказ коштів за кредитним договором здійснено шляхом перерахування на банківську картку № [NUMBER] , яку відповідач зазначив особисто у заяві на отримання кредиту. Це підтверджується довідкою платіжного провайдера Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек Україна» про перерахування коштів. Представник позивача підкреслив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Пейтек Україна» має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків і внесене до державного реєстру фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом. Окремо представник позивача послався на пункт 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого постановою Правління НБУ від 03 листопада 2021 року № 113, та зазначив, що договори з безготівковим перерахуванням коштів мають містити номер електронного платіжного засобу у форматі з відображенням перших шести і останніх чотирьох цифр. Саме такий формат ( [NUMBER] ) наведено у матеріалах. Також представник позивача пояснив, що надання відповідачем захищених реквізитів картки, відомих лише відповідачу, свідчить про погодження сторонами способу надання кредиту і узгодження істотних умов правочину ще до моменту зарахування коштів. Крім того, він зазначив, що ним як адвокатом здійснено адвокатський запит до банку-емітента платіжної картки з метою підтвердити належність картки відповідачу та факт перерахування коштів первісним кредитором. Вказав, що копію відповіді банку та клопотання про витребування доказів було додано до позовної заяви. Додатково, пояснюючи чому відсутні «класичні» банківські документи, представник позивача зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» не є банківською установою, не відкриває рахунки клієнтам і, як наслідок, не формує платіжні доручення та виписки за рахунками, тому підтвердження переказу надається через платіжного провайдера та інші належні документи. Щодо доказів і допустимості розрахунку заборгованості Представник позивача послався на статтю 81 ЦПК України та зазначив, що кожна сторона доводить ті обставини, на які посилається, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виникає спір. Він вказав, що до позову долучено розрахунок заборгованості по кредитному договору, оформлений належним чином як документ товариства, підписаний директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та скріплений печаткою. Наголосив, що чинне законодавство не встановлює спеціальних вимог до конкретних засобів доказування, якими має підтверджуватися розмір заборгованості, тому застосовуються загальні правила доказування. Як підтвердження того, що розрахунок може вважатися належним і допустимим доказом, представник позивача послався на судову практику, зокрема на постанову Вінницького апеляційного суду у справі № 131/1376/21 від 21 липня 2022 року. Також він зазначив, що письмові докази у справі засвідчені представником позивача відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і вимог процесуального законодавства. Щодо нарахування процентів і спростування твердження відповідача про «донарахування після факторингу» та «51 день» Представник позивача навів конкретні умови договору щодо процентної ставки та механізму її застосування: пункт 1.5.1 - стандартна процентна ставка 1,99% на день, застосовується в межах строку кредиту; пункт 1.5.2 - знижена процентна ставка 1,692% на день за умов виконання відповідачем визначених у договорі дій до 15 січня 2023 року (або протягом трьох календарних днів після цієї дати). У разі невиконання умов для знижки застосовується стандартна ставка, і це не є односторонньою зміною ставки «в бік погіршення», оскільки базовою умовою договору є саме стандартна ставка. Далі представник позивача зазначив фактичні обставини оплати: у період з 05 січня 2023 року по 24 вересня 2023 року відповідач не здійснював оплат на користь первісного кредитора на погашення тіла кредиту та процентів. У відповідь на довід відповідача щодо зупинення нарахування через 51 день та неправомірність подальших нарахувань представник позивача зазначив, що нарахування процентів здійснювалося у межах строку кредитування, погодженого договором (360 днів), і з урахуванням того, що строк договору не сплив на дату відступлення права вимоги. Представник позивача вказав, що позивач нарахував проценти за 98 календарних днів у межах строку договору за період 25 вересня 2023 року - 31 грудня 2023 року, навівши конкретну формулу розрахунку: 5500 грн * 1,99% = 109,45 грн за день, 109,45 грн * 98 днів = 10 726,10 грн. Представник позивача окремо пояснив, що такі проценти є процентами за правомірне користування кредитом, нарахованими в межах строку кредиту (проценти за статтею 1048 ЦК України), а не санкціями за прострочення. На підтвердження розмежування процентів за користування кредитом і процентів за прострочення він послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, де наголошено, що проценти за користування кредитом нараховуються в межах строку кредитування, тоді як проценти за неправомірне користування (стаття 625 ЦК України) пов`язані з простроченням, і одночасне застосування відповідних норм не допускається, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною. Отже, представник позивача наполягає, що твердження відповідача про неправомірність нарахувань після відступлення права вимоги є безпідставними, оскільки нарахування здійснювалося на підставі умов кредитного договору в межах погодженого строку. Щодо правомірності факторингу, обсягу відступленого права вимоги та повідомлення боржника Спростовуючи доводи відзиву про відсутність підстав для переходу права вимоги та недоведеність факторингу, представник позивача послався на конкретні умови кредитного договору і норми ЦК України. Він зазначив, що підпунктом 3 пункту 5.1 кредитного договору передбачено право Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» укладати договори відступлення права вимоги або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди боржника. Представник позивача конкретизував, що 25 вересня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» як клієнтом та позивачем як фактором укладено Договір факторингу № 25.09/23-Ф, за яким клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. При цьому, за пунктом 1.1 договору факторингу, предметом відступлення є не лише основний борг (тіло кредиту), а також плата за кредитом (проценти), пеня та інші платежі, право на одержання яких належало первісному кредитору. На підтвердження переходу прав вимоги представник позивача зазначив, що до матеріалів позову додано витяг з реєстру боржників щодо відповідача. Сам реєстр містить персональні дані інших осіб, тому подано саме витяг, оформлений належним чином, підписаний керівником та скріплений печаткою з дотриманням вимог ДСТУ 4163:2020, щоб не допустити розголошення персональних даних. Щодо повідомлення боржника представник позивача зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» повідомило відповідача про відступлення права грошової вимоги шляхом направлення повідомлення на електронну адресу SVETLANAVLASOVA405@GMAIL.COM, яку відповідач зазначив при укладенні кредитного договору. Таким чином, представник позивача зазначив, що перехід права вимоги підтверджено договором факторингу і доданими документами, а довід відповідача про відсутність доказів переходу є необґрунтованим. Щодо доводу відповідача про досудове врегулювання У відповідь на зауваження про необхідність досудового врегулювання представник позивача послався на рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002, зазначивши, що обов`язкове досудове врегулювання, яке унеможливлює прийняття позову судом, порушує право на судовий захист. Досудове врегулювання може бути додатковим засобом захисту, але його використання є правом, а не обов`язком особи. Відтак, на думку представника позивача, відсутність досудового врегулювання не може бути підставою для відмови в позові або для висновку про його необґрунтованість. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу Спростовуючи доводи відповідача про завищеність витрат, представник позивача зазначив, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із критеріями, передбаченими частиною четвертою статті 137 ЦПК України (складність справи, час, обсяг робіт, ціна позову та значення справи). Він послався на пункт 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17 жовтня 2014 року, де роз`яснено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а і за інші дії, безпосередньо пов`язані з наданням допомоги у конкретній справі (підготовка процесуальних документів, консультації тощо). Також представник позивача послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 про те, що розмір гонорару визначається за домовленістю адвоката з клієнтом і суд не втручається у ці правовідносини, а за наявності документального підтвердження витрат у суду відсутні підстави для відмови у їх стягненні. Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 07 листопада 2025 року судом було витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а також підтвердження факту зарахування 05 січня 2023 року на зазначену картку грошових коштів у сумі 5500 грн. 19 листопада 2025 року до суду надійшла відповідь АТ «Універсал Банк», відповідно до якої на ім`я [PERSON] було емітовано платіжну картку № [NUMBER] та 05 січня 2023 року на вказаний картковий рахунок зараховано кошти у сумі 5500 грн. Розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та їх представників. Суд встановив, що 05.01.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено електронний Договір № 6245881 про надання споживчого кредиту. Згідно з умовами Кредитного договору, сума кредиту становить 5500 грн, строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 10 днів, дата останнього платежу - 31.12.2023 року. Кредитний договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА», затверджених наказом № 205-ОД від 10.02.2022 року, та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Укладення Кредитного договору відбулося в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач зареєструвався в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА», обрав суму кредиту та строк кредитування, ознайомився з текстом примірного кредитного договору, Паспортом споживчого кредиту, інформацією, передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією та іншими документами. Після прийняття ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА» позитивного рішення щодо надання кредиту, Відповідачеві було запропоновано укласти електронний Кредитний договір в Особистому кабінеті, який містив усі істотні умови. Відповідач підписав Кредитний договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «М9532» відповідно до частин 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронний підпис одноразовим ідентифікатором є даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір. Це відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, де вказано, що підписання кредитного договору за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора підтверджує укладення правочину належними та допустимими доказами. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, де зазначено, що укладення кредитного договору в електронній формі, підписаного шляхом введення одноразового ідентифікатора, прирівнюється до договору в письмовій формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА» виконало свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачеві кредит у сумі 5500 грн шляхом зарахування коштів на платіжну картку № [NUMBER] . Факт перерахування підтверджується довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК УКРА ЇНА» про перерахування коштів, а також відповіддю АТ «Універсал Банк» від 18 листопада 2025 року, відповідно до якої на ім`я [PERSON] було емітовано платіжну картку № [NUMBER] та 05 січня 2023 року на вказаний картковий рахунок зараховано кошти у сумі 5500 грн. Переказ здійснено через платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК УКРА ЇНА», який має ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків і внесений до Державного реєстру фінансових установ. Номер платіжної картки вказано Відповідачем особисто в заяві на отримання кредиту, що відповідає пункту 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику, затвердженого Постановою Правління НБУ від 03.11.2021 року № 113. Надання відомостей щодо захищеного номера банківської картки, відомих лише Відповідачеві, свідчить про узгодження сторонами всіх істотних умов договору, включаючи спосіб перерахування коштів. Сторони Кредитного договору передбачили нарахування процентів за користування кредитом на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 1,99% на день і застосовується в межах строку кредиту; знижена процентна ставка 1,6915% на день застосовується за умови виконання Відповідачем певних платежів до 15.01.2023 року або протягом трьох календарних днів після цієї дати. У разі невиконання цих умов застосовується стандартна процентна ставка. У період з 05.01.2023 по 24.09.2023 року Відповідачем не здійснено жодних оплат на рахунок первісного кредитора, що спрямовані на погашення тіла кредиту чи процентів. Детальний розрахунок заборгованості зазначено в Картці обліку Договору від ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА». Нарахування процентів за користування кредитом у сумі 7661,51 грн здійснено правомірно в межах строку кредитування відповідно до умов Кредитного договору та вимог статті 1048 Цивільного кодексу України, яка регулює проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами. Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Відповідач, підписуючи Кредитний договір, погодився з цими умовами, що нівелює доводи про їх несправедливість без достатніх доказів. Це відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17, де проценти за користування кредитом у межах строку договору визнані правомірними і не штрафними. Нарахування цих процентів не призводить до дисбалансу прав та обов`язків сторін, оскільки вони узгоджені в договорі та не перевищують розумні межі компенсації за користування коштами в період до переходу права вимоги. Разом з тим, щодо вимоги Позивача про стягнення нарахованих ним процентів за 98 календарних днів (з 25.09.2023 по 31.12.2023 року) у сумі 10 726,10 грн суд вважає її необґрунтованою. Після укладення 25.09.2023 року Договору факторингу № 25.09/23-Ф між ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА» (як клієнтом) та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» (як фактором), право грошової вимоги до Відповідача перейшло до Позивача відповідно до статей 512, 514, 516, 1077, 1078 Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 1.1 Договору факторингу, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника, включаючи суму основного зобов`язання, плату за кредитом та інші платежі. Однак нарахування Позивачем додаткових процентів після переходу права вимоги (з 25.09.2023 року) призводить до стягнення непропорційно великої суми компенсації, що є несправедливим і порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, передбачені пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України. Така сума перевищує розумні межі компенсації за користування коштами та створює дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, як слабкої сторони у правовідносинах, що підлягає особливому захисту відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі № 679/1103/23, де наголошено, що встановлення вимоги щодо сплати непропорційно великої суми відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить принципам розумності та добросовісності, оскільки перетворює проценти на джерело невиправданих прибутків кредитора. З урахуванням того, що Відповідач не здійснював платежів після 24.09.2023 року, а нарахування 10 726,10 грн здійснювалося в межах строку договору, але після факторингу та за завищеними відсотками, воно не відповідає засадам пропорційності та справедливості, оскільки призводить до необґрунтованого збільшення боргу без відповідного користування коштами. Щодо вимоги Позивача про нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає її необґрунтованою. Позивач не заявляв вимог про стягнення сум за статтею 625 Цивільного кодексу України (інфляційні втрати та 3% річних) у позовній заяві, а суд не задовольняв таких вимог. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, питання про продовження нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення суду може бути вирішене лише за умови, якщо суд задовольнив відповідні вимоги за статтею 625 Цивільного кодексу України. Оскільки такі вимоги не заявлені та не задоволені, відсутні правові підстави для застосування статті 265 Цивільного процесуального кодексу України в цій частині. Це відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі № 910/14524/22, де підкреслено, що суд на власний розсуд вирішує таке питання з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, але лише за наявності підстав. Також судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА» є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи ФК № 870 від 28.02.2017 року, виданим Національним банком України, та ліцензією на надання коштів у позику, видану розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 28.03.2017 року № 756. ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» також є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію ФК В0000495 від 21.01.2022 року. Зміна найменування з ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРА ЇНА» на ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» відбулася 10.12.2024 року відповідно до рішення єдиного учасника від 25.11.2024 року, що не впливає на права та обов`язки за договором відповідно до статті 90 Цивільного кодексу України. Отже, судом встановлено, що доводи відповідача про відсутність належних доказів отримання коштів у розмірі 5500 грн Відповідачем є необґрунтованими, оскільки факт перерахування коштів підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» про зарахування коштів на банківську картку Відповідача № [NUMBER] , яку Відповідач особисто вказав у заяві на отримання кредиту. Крім того, ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів, що відповідає вимогам чинного законодавства. Доводи відповідача про відсутність доказів переходу права вимоги на підставі договору факторингу також є необґрунтованими. До матеріалів справи долучено копію Договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року, Акт прийому-передачі реєстру боржників (Додаток № 2 до договору), витяг з реєстру боржників щодо Відповідача та копію платіжного доручення про сплату Фактором (позивачем) ціни продажу у розмірі 1 773 409,78 грн Клієнту (ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА»). Згідно з пунктом 1.2 Договору факторингу, перехід права вимоги відбувається в момент підписання Акту прийому-передачі реєстру боржників, що підписаний сторонами та скріплений печатками. Відповідно до статей 512, 514, 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора здійснюється без згоди боржника, а до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора в обсязі, що існував на момент переходу. Відповідача було повідомлено про відступлення права вимоги шляхом направлення повідомлення на електронну пошту SVETLANAVLASOVA405@GMAIL.COM, вказану при укладенні Кредитного договору, що підтверджується копією повідомлення. Пунктом 3 пункту 5.1 Кредитного договору передбачено право кредитора відступати права вимоги без окремої згоди боржника. Таким чином, перехід права вимоги відбувся належним чином. Доводи відповідача про невиконання умов передачі кредитної документації є необґрунтованими, оскільки оригінали документів № 1-4 (кредитний договір, заявка, паспорт кредиту тощо) знаходяться у ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА» як первісного кредитора, а № 5-12 (розрахунки, акт факторингу тощо) - у позивача, що зазначено в позовній заяві та підтверджується доданими копіями. Передача оригіналів не є обов`язковою умовою для переходу права вимоги відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України, оскільки предметом факторингу є відступлення права грошової вимоги, а не фізична передача всіх документів. Акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу прав, і його копія долучена до матеріалів справи. Стосовно доводів про донарахування процентів позивачем після переходу права вимоги, суд зазначає, що нарахування процентів у сумі 7661,51 грн здійснено первісним кредитором (ТОВ «АВЕНТУС УКРА ЇНА») до моменту факторингу (до 24.09.2023 року) відповідно до умов Кредитного договору (стандартна ставка 1,99% на день), що підтверджується Карткою обліку договору. Пункт 1.5.3 Кредитного договору дозволяє кредитору в односторонньому порядку зменшити проценти, але не зобов`язує до цього, і первісний кредитор не застосовував такого зменшення. Розбіжності в розрахунках (13161,50 грн у первісного кредитора vs. 5609,45 грн у позивача) пояснюються різними періодами нарахування: розрахунок первісного кредитора охоплює період з 05.01.2023 по 24.09.2023 року, тоді як позивач розпочав свій розрахунок з моменту факторингу. Однак право вимоги перейшло в повному обсязі, включаючи нараховані проценти, відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України. Доводи про відступлення лише тіла кредиту є необґрунтованими, оскільки пункт 1.1 Договору факторингу включає відступлення суми основного зобов`язання, плати за кредитом та інших платежів. Доводи відповідача про порушення принципу пропорційності при нарахуванні заборгованості враховуються судом частково, як викладено вище, щодо відмови в стягненні 10 726,10 грн як несправедливої суми. Стосовно статусу ВПО Відповідача з 2022 року, суд враховує скрутне матеріальне становище, але це не спростовує факт боргу. Також суд звертає увагу на поведінку самого відповідача, яка свідчить про недобросовісність його дій у процесі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача категорично заперечив факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 5500 грн, стверджуючи, що позивачем не надано належних доказів такого отримання. Водночас, під час розгляду справи судом достеменно встановлено факт зарахування цих коштів на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується довідкою платіжного провайдера ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА», копією платіжного доручення та іншими наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, заперечення факту отримання коштів не знайшло жодного підтвердження в матеріалах справи і є завідомо безпідставним. Така поведінка відповідача, яка полягає в запереченні очевидних і документально підтверджених обставин, свідчить про намір уникнути виконання своїх договірних зобов`язань. Замість того, щоб вирішити питання про повернення боргу та обговорити можливе справедливе нарахування відсотків (наприклад, з урахуванням принципу пропорційності), відповідач обрав тактику відшуковування недоіліків в доказах позивача чи процедурі укладення договору. Це свідчить про відсутність добросовісності в цивільному обороті (ст. 3 ЦК України) та спробу уникнути фінансової відповідальності за отримані кошти, що суперечить принципу добросовісності та розумності, які є обов`язковими для учасників цивільних правовідносин. Щодо судових витрат суд встановив, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження ставки, що підтверджується копією платіжного доручення. Крім того, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн, що підтверджується копією Договору про надання правової (правничої) допомоги № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, укладеного між адвокатом Столітнім М.М. та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», Заявкою на виконання доручення до цього договору, Рахунком на оплату та Актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), які містять детальний опис наданих послуг (складення позовної заяви, підготовка додатків, консультації, аналіз документів тощо) та погоджений гонорар. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково (стягнуто 13 161,51 грн з заявлених 23 887,61 грн, що становить приблизно 55,1% від ціни позову), судовий збір підлягає стягненню з відповідача в пропорційній частині - 1334,74 грн (2422,40 грн ? (13 161,51 грн / 23 887,61 грн)). У решті судового збору (1087,66 грн) стягнення відмовити, оскільки позов у цій частині не задоволено. Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, такі витрати несуть сторони, крім випадків надання допомоги за рахунок держави, а їх розмір визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і їх вартості. Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, що розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи, виконаними роботами, витраченим часом, обсягом послуг та значенням справи для сторін. Суд вважає заявлену суму 10 000 грн обґрунтованою та співмірною, оскільки справа стосується стягнення заборгованості за електронним кредитним договором з елементами факторингу, що вимагає аналізу спеціального законодавства (Закони України «Про електронну комерцію», «Про споживче кредитування», Цивільний кодекс України), підготовки об`ємної позовної заяви з численними додатками (понад 30 документів) та відповіді на відзив. Це узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15, де зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, якщо витрати реальні, необхідні та розумні з урахуванням критеріїв, передбачених статтею 137 ЦПК України (складність справи, кваліфікація адвоката, фінансовий стан сторін тощо). Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 року у справі № 910/14524/22, де підкреслено застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при розподілі витрат. Оскільки позов задоволено частково, витрати на правничу допомогу також підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України та висновку Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15 (де вказано на пропорційний розподіл усіх судових витрат). Таким чином, з відповідача стягнути 5510 грн (10 000 грн ? (13 161,51 грн / 23 887,61 грн)). Водночас, суд враховує недобросовісну поведінку відповідача, описану вище (зокрема, безпідставне заперечення факту отримання коштів, спроби уникнути відповідальності шляхом формальних зауважень), що призвело до додаткових витрат позивача на підготовку відповіді на відзив та обґрунтування доказів. Це узгоджується з частиною 5 статті 141 ЦПК України (врахування поведінки сторони, що призвела до затягування розгляду), та висновком Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19, де недобросовісність сторони є підставою для несприятливого розподілу витрат. Однак, зважаючи на принцип пропорційності, суд обмежує стягнення вказаною пропорційною сумою, відмовляючи в решті (4490 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial