Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В. заведено спадкову справу № 284/2020. Спадкоємцем за заповітом є її син [PERSON] (позивач). До складу спадщини увійшли: 173/300 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , а також частка земельної ділянки площею 0,0781 га, кадастровий номер 0510100000:03:033:0097, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд». 09 листопада 2021 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 173/300 часток житлового будинку. Водночас постановою державного нотаріуса Ковальської Л.В. від 24.11.2020 року № 1167/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки площею 0,0781 га у зв`язку з тим, що земельна ділянка належала спадкодавцю та [PERSON] на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного співвласника, а частка померлої у праві власності на земельну ділянку не визначена. За життя співвласники фактично досягли домовленості щодо розміру часток у праві користування земельною ділянкою, відповідно до якої 0,0371 га належало [PERSON] , а 0,0410 га [PERSON] , що узгоджується з розміром часток у праві власності на житловий будинок. Однак така домовленість не була оформлена належним чином, а після смерті [PERSON] визначити її частку у спільній сумісній власності позасудовим порядком стало неможливо. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток у праві власності на будинок. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, а у разі відсутності домовленості за рішенням суду. Статті 1216, 1218, 1220, 1225 ЦК України передбачають, що до складу спадщини входять усі права спадкодавця, зокрема й право на земельну ділянку, а спадкоємець набуває право власності з часу відкриття спадщини. Водночас відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України захист порушеного права здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. Отже, підставою звернення [PERSON] до суду є неможливість оформлення спадкових прав на частку земельної ділянки у нотаріальному порядку через відсутність визначених часток у праві спільної сумісної власності, що підтверджується постановою нотаріуса від 24.11.2020 року, а також необхідність визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності для подальшого набуття позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом. Просить суд визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0781 га, кадастровий номер 0510100000:03:033:0097, а саме: визначити, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] , становила 0,0371 га, а частка [PERSON] 0,0410 га. Визнати за [PERSON] право власності на 0,0371 га земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просять позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] також в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Дослідивши докази по справі, встановивши нижчезазначені факти та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Відповідно до положень ч.3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Судом встановлено, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Після її смерті державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори Ковальською Л.В. заведено спадкову справу № 284/2020 (а.с.10). З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем за заповітом є її син [PERSON] , [INFO] . 09 листопада 2021 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 173/300 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ( а.с.21). Судом установлено, що земельна ділянка площею 0,0781 га, кадастровий номер 0510100000:03:033:0097, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», розташована за вказаною адресою, належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожного із співвласників, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії RА № 394122, виданим 09.06.2005 року (а.с.22). Постановою державного нотаріуса Ковальської Л.В. від 24.11.2020 року № 1167/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку зазначеної земельної ділянки у зв`язку з відсутністю визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності (а.с.27). Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на будинок. Судом встановлено, що частка спадкодавця у праві власності на житловий будинок становила 173/300, що кореспондується з фактичним користуванням земельною ділянкою площею 0,0371 га. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, а у разі відсутності домовленості за рішенням суду. Частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю або законом. Судом встановлено, що за життя співвласники фактично досягли домовленості щодо порядку користування земельною ділянкою, відповідно до якої 0,0371 га використовувала [PERSON] , а 0,0410 га [PERSON] , що вбачається з кадастрового плану за 2003 р. ( а.с.26). Разом з тим, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), на яку посилається [PERSON] у касаційній скарзі, вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.[…]Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У справі, що розглядається вимоги позивача про визначення частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є- визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачем. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, належних та допустимих доказів, а також наведених норм матеріального права, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: dismissed