Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

адвокат Патько Н.Я., діючи в інтересах [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1385854 від 21 липня 2025 року, звернулася до суду з позовом до відповідача, відповідно до якого просить визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,3 кв.м., в порядку поділу майна подружжя; судові витрати покласти на [PERSON] . Позов мотивує тим, що з 9 липня 2004 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, розірвання якого відбулось на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2021 року у справі №463/1594/21, що набрало законної сили 20 травня 2021 року. Після народження [INFO] старшої доньки [PERSON] подружжя вирішило придбати житло, для чого скористалось програмою молодіжного кредитування. Так, рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради від 20 квітня 2006 року №145 вирішено видати на ім`я відповідача свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . З вказаного рішення вбачається, що свідоцтво на квартиру видане за зверненням забудовника ТОВ «Бальтазар», зокрема на підставі поданих ним договорів про пайову участь у будівництві житлового будинку. Оскільки спірна квартира набута у період шлюбу і за рахунок спільних коштів позивача та відповідача, вважає, що така є спільною власністю останніх та згідно з ст. 70 СК України їх частки у квартирі є рівними, а тому оскільки єдиним номінальним власником цього майна є відповідач, то обґрунтованою є вимога про визнання за позивачем права власності на частину такого. Як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 15 та ст. 16 Закону України «Про власність», ст.ст. 60, 70 СК України та ряд правових позицій, в тому числі позиції Верховного Суду, викладені у постановах №712/10718/16-ц (провадження 61-22749св18) від 16 січня 2019 року та №676/7194/21 (провадження 61-2630св24) від 19 червня 2024 року, у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) від 11 жовтня 2023 року, та у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) від 8 лютого 2022 року. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова через систему «Електронний суд» 29 липня 2025 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 31 липня 2025 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розпочато в такій підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 10 жовтня 2025 року. В підготовчому засіданні 10 жовтня 2025 року у зв`язку з першою неявкою у таке відповідача розгляд справи було відкладено на 5 листопада 2025 року. Ухвалою суду від 5 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 28 листопада 2025 року. Судове засідання 28 листопада 2025 року на відбулось у зв`язку з неповідомленням відповідача про дату, час та місце розгляду справи, наступний розгляд справи було призначено на 19 грудня 2025 року. В судовому засіданні 19 грудня 2025 року розгляд справи було відкладено на 16 лютого 2026 року у зв`язку з першою неявкою у таке належним чином повідомленого відповідача. В судовому засідання 16 лютого 2026 року представника позивача Патько Н.Я. позов підтримала з мотивів викладених в ньому, та просила такий задовольнити, не заперечила щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] , що належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, в тому числі шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-порталі судової влади України, в таке 16 лютого 2026 року повторно не з`явився, явку свого представника не забезпечив, відзиву на позов, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань чи заяв по суті справи до суду не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту один частини другої статті 16 ЦК України одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є зокрема визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 чинної редакції ЦПК України). Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права. При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. При цьому згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі №6-612цс15. При цьому у постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року у справі №370/443/13ц та у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18) зазначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Водночас, зазначені вище норми СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі №04/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №756/8056/19. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною 2 ст. 71 СК України визначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 392 ЦК установлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Так судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 9 липня 2004 року зареєстрували шлюб та такий було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2021 року у справі №463/1594/21, що набрало законної сили 20 травня 2021 року. При цьому під час шлюбу 5 травня 2006 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] серії [NUMBER] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,3 кв.м. Вказане свідоцтво видано згідно з рішенням виконкому Винниківської міської ради №145 від 20 квітня 2006 року. Право власності [PERSON] на вказану квартиру та підстави набуття такого підтверджуються також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11222574 від 13 липня 2006 року, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 13 липня 2006 року, інформаційною довідкою №464284876 від 16 лютого 2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівської області №145 від 20 квітня 2006 року «Про видачу свідоцтв про право власності на квартири по [ADDRESS] », таким зокрема було вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право власності на 2-ох кімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з вказаного рішенням таке було прийнято за результатами розгляду звернення забудовника ТОВ «Бальтазар» та поданих ним документів: копій договорів про пайову участь у будівництві житлового будинку між кожним співвласником та ТОВ «Базальтар» та довідки про відсутність заборгованості власників квартир стосовно ТОВ «Базальтар», технічної документації на квартири на [ADDRESS] , а також беручи до уваги Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 19 квітня 2006 року, рішення виконкому Винниківської міської ради «Про затвердження акту державної приймальної комісії про готовність до введення в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] , присвоєння поштової адреси» №135 від 20 квітня 2006 року та позитивні висновки житлової комісії (протокол №4 від 19 квітня 2006 року). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 19 червня 2024 року у справі №676/7194/21 (провадження 61-2630св24) від 19 червня 2024 року, звернув увагу на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 6, 6-1 постанови від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», згідно з яким при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судам слід керуватися статтею 146 Житлового кодексу УРСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Також зазначив, що подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року в справі №712/10718/16-ц (провадження № 61-22749св18). Так стаття 15 Закону України «Про власність» в редакції, чинній на момент набуття відповідачем спірної квартири, визначала, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. А статтею 16 даного Закону було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відтак з наведеного вбачається, що квартира, набута одним з подружжя внаслідок укладення договору про пайову участь у будівництві житлового будинку та сплати відповідних пайових внесків, є спільним майном подружжя та підлягає поділу на загальних підставах. При цьому відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Частинами 4, 5 ст. 71 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувано, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі №559/609/15 урахував висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-2565цс16, в якому такий виснував, що у разі, коли один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності. Відтак, судом встановлено, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки таку було набуто сторонами в шлюбі та будь-яких доказів на спростування презумпції спільності права власності на таку відповідачем суду не надано, а тому з врахуванням її неподільності та рівності часток дружини та чоловіка у майні подружжя, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню шляхом визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на частину квартири. Окрім того, ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до переконання про задоволення позову, з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені останньою судові витрати, а саме витрати на оплату судового збору в розмірі 7267,2 гривень, сплата яких підтверджується наданою стороною позивача квитанцією №9055-6157-4434-1114 від 29 липня 2025 року.

Outcome: approved