Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.02.2023 року сторонами укладено договір позики, який є нотаріально посвідченим. Відповідно умов договору позивач передав у власність відповідача 731371 грн., що становить 20000 доларів США, а відповідач забов`язався повернути кошти до 14.02.2024 року, проте у зазначений термін відповідач договір позики не виконав, а тому позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача борг за договором позики та судові витрати по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про проведення розгляду справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що кошти планує повернути. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно ст.ст.525, 526, 527, 530, 625 ЦК України: одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок; якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що передбачено ст.1046 ЦК України. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 14.02.2023 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено нотаріусом і зареєстровано в реєстрі за №37. Згідно умов договору [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 731 372 грн., що становить 20 000 доларів США за офіційним курсом валют, встановлених Національним банком України станом на день укладення договору 36,5686 грн. за 1 долар США, таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язався повернути в строк до 14.02.2024 року. Виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою в межах міста Кропивницький. Позичальник зобов`язався повернути одержані у позику грошові кошти відразу в повній сумі. Позикодавець зобов`язався прийняти належне виконання особисто, при цьому, позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові, що становить 20 000 доларів США за офіційним курсом продажу на день виконання зобов`язання. Передача грошей, які є предметом даного договору відбувається за домовленістю сторін у момент підписання договору в місті Кропивницький (а.с.11-14). 29.07.2025 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву з вимогою добровільно повернути суму позики, яка залишена відповідачем без задоволення (а.с.15-16). Таким чином, зваживши у сукупності подані позивачем докази по справі, суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконує взятих на себе зобов`язань, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором. Відповідно ст.ст.141, 142 ЦПК України: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання судових витрат суд вважає, що документально підтверджені судові витрати, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору за вирахуванням його частини за позовні вимоги залишені без розгляду за заявою позивача, підлягають стягнення з відповідача на користь позивача, проте оскільки відповідачем позов визнано, то суд вважає, що необхідно повернути позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решта судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що відповідає вимогам ст.ст.141, 142 ЦПК України. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що стягненню підлягають витрати на правову допомогу в сумі 25000 грн., оскільки стороною позивача надано належні, допустимі та достатні докази витрат позивача на професійну правничу допомогу по даній справі, зокрема договір про надання правничої допомоги від 17.07.2025 року, укладений між адвокатом Сидоренко Євгенією Олександрівною та [PERSON] , квитанцію до прибуткового касового ордеру від 10.09.2025 року на суму 25000 грн. (а.с.33-34).

Outcome: approved