Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

ТзОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» звернулось до суду із позовною заявою, в якій просять стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № 1351560 від 16.12.2020 р. в розмірі 16792 грн , 2 422,40 грн. судового збору та 10500 грн. витрат на правову допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що 16.12.2020 р. між ТзОВ «Лінеура» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1351560, у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого останній отримав 8000 грн. на строк 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 1,9 % в день. Однак відповідач свої зобов`язання перед ТзОВ «Лінеура» не виконав, внаслідок чого допустив заборгованість в розмірі 16 792 грн., яка складається з 8000 грн. заборгованості за кредитом, 8792 грн. заборгованості за процентами. 07.09.2021 року між ТзОВ «Лінеура» та ТзОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-07092021 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТзОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі до боржника [PERSON] 07.09.2021 року ТзОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 2-07/09/2021, відступило право вимоги за кредитним договором № 1351560 від 16.12.2020 р. до ТзОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» , у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 16 792 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, внаслідок чого ТзОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» змушене звернутись до суду. Згідно ухвали Заводського районного суду міста Кам`янське від 17.10.2025р. цивільна справа 08.12.2025 р. надійшла до Конотопського міськрайонного суду Сумської області, за територіальною підсудністю, ухвалою судді від 09.12.2025 року прийнята до провадження та призначена до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 26.12.2025 р. [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача повністю заперечив. Свою позицію мотивує тим, що позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності звернення до суду, з огляду на те, що договір № 1351560 укладено 16.12.2020 року, договір відступлення права вимоги № 2-07/09/2021 укладено 07.09.2021 року, а позов поданий до суду лише 06.08.2025 року. Крім того, вказує, що позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав виписку з особового рахунка за кредитним договором № 1351560, яка підписана самим позивачем і який не був стороною кредитного договору та фактично кредитні кошти не видавав. Також зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують факт отримання коштів за кредитним договором від 16.12.2020 року, а також доказів, що платіжна картка належить йому. А Інформаційна довідка від 02.07.2025 року, що видана ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», не містить інформації кому і на якій підставі вона видана, не містить даних повного номера платіжної картки, прізвища ім?я та по батькові власника банківської картки та не підтверджує факту перерахування грошових коштів саме [PERSON] . Не надано позивачем і детального та обґрунтованого розрахунку та первинних бухгалтерських документів, що позбавляє можливості з?ясувати дійсний розмір заборгованості по кредитному договору. За таких обставин просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник позивача ТзОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» подав відповідь на відзив, в якому вказує, що відповідач жодним чином не довів законність і правильність, аргументованість своїх заперечень та не підтвердив їх належними та допустимими доказами. Посилання відповідача на сплив строку позовної давності не заслуговують на увагу суду, оскільки 04.09.2025 року набув чинності закон 4434-IX про відновлення перебігу строків позовної давності. Таким чином, з перехідних положень Цивільного кодексу виключається норма, що зупиняла на час воєнного стану перебіг строків позовної давності. У зв`язку з цим, перебіг позовної давності у період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року було зупинено у зв`язку із запровадженням карантину. Починаючи з 24.02.2022 року і до 04.09.2025, перебіг строку позовної давності зупинено у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні. Тому строк позовної давності не підлягає застосуванню до позовних вимог про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. Крім того, відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить. Саме перерахування коштів було здійснено первісним кредитором через платіжного провайдера ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» (iPay), яке надає первісному кредитору послуги з переказу коштів, зокрема на банківський рахунок відповідача за реквізитами банківської картки, зазначеної ним під час реєстрації, що підтверджуєься листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» з якого вбачається, що 16.12.2020 о 14:15:05 було проведено транзакцію на суму 8 000,00 грн, маска картки [NUMBER] . Крім того, при укладенні договору позичальник погодився на визначені умови щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження відповідача про незаконність нарахуванняпроцентів є необґрунтованими. Зазначає, що відповідач зловживає своїм процесуальним правом і намагається уникнути від виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився , подавши заяву про розгляд справи без його участі. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд дійшов наступного висновку. В частині доводів сторони відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, суд виходить з наступного. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався до 30.06.2023. Разом із цим, відповідно до Закону України №2120-IX від 15.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, відповідно до якого, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який неодноразово було продовжено та який діє дотепер. Оскільки строки, визначені ст. 257, 258 ЦК України продовжувались на строк дії карантину, а на час дії воєнного стану перебіг позовної давності зупинено, немає підстав вважати пропущеним строк позовної давності за вимогами позивача. Що стосується позовних вимог позивача, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 16.12.2020 р. між ТзОВ «Лінеура» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1351560, у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого останній отримав 8000 грн. на строк 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 1,9 % в день. Кредитор належним чином виконав свої зобов`язання, відповідно до умов кредитного договору, здійснивши перерахування кредитних коштів на банківську платіжну картку [NUMBER] , реквізити якої були надані самим позичальником при укладенні договору № 1351560. Даний факт стверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» з якого вбачається, що 16.12.2020 о 14:15:05 було проведено транзакцію на суму 8 000,00 грн, маска картки [NUMBER] . Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить. Останній не був позбавлений можливості надати суду відповідні банківські дані чи інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний і повний доступ до таких. За таких обставин суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що кредитних коштів він не отримував, зважаючи також на те, що укладення самого договору він не заперечував, а лише факт перерахування йому кредитних коштів. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання належним чином, що спричинило виникнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором № 1251560, у [PERSON] , у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 16 792 грн., яка складається з 8000 грн. заборгованості за кредитом, 8792 грн. заборгованості за процентами (а.с. 14). Як зазначив ВС у Постанові 23.03.2023 у справі № 910/3105/21 виписки по особовому рахунку (картковому рахунку) можуть бути належним доказом заборгованості щодо тіла кредиту за кредитним договором, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. 07.09.2021 року між ТзОВ «Лінеура» та ТзОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-07092021 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТзОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі до боржника [PERSON] 07.09.2021 року ТзОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 2-07/09/2021, відступило право вимоги за кредитним договором № 1351560 від 16.12.2020 р. до ТзОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» , у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 16792 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги та до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення відповідачем кредитного договору № 1351560 та факт існування заборгованості внаслідок неналежного виконання останнім своїх обов`язків по поверненню кредитних коштів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання умов кредитного договору [PERSON] були порушені права позивача. А тому, оцінюючі представлені позивачем докази та наведені аргументи, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення в частині стягнення боргу за кредитом. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 10500 грн. Відповідно до ч.1 п.1 ч. 3 ст. 133 та ч.1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію акту про отримання правової допомоги від 16.12.2025 р., який складений на підставі договору про надання правової допомоги від 09.07.2025р., копію платіжної інструкції, рахунок, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.( а.с.29, 58-59) Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає необґрунтованими вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі 10500 грн. який, на переконання суду, не є співмірним із наданими адвокатом послугами та складністю справи, тому приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на оплату послуг адвоката, пов`язані із складанням, поданням до суду цивільного позову в розмірі 3 000 грн. Саме такий розмір відповідатиме критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Outcome: partial