Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

І. Описова частина 1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частки. В обґрунтування позову зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2011, шлюб розірвано рішенням суду від 24.02.2025. Під час шлюбу, за договором купівлі-продажу від 08.04.2016, придбано житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,0381 га за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачкою, однак позивач стверджує, що воно набуте у шлюбі за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим він має право на 1/2 частку. З огляду на вказане, позивач просить: (1) визнати зазначені будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку спільним майном подружжя; (2) визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; (3) стягнути з відповідачки понесені судові витрати. Відповідачка [PERSON] подала відзив, у якому проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, що спірний житловий будинок та земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані за її особисті кошти. Відповідачка вказує, що у 2013 році на підставі заповіту після смерті батька вона набула право власності на житловий будинок у порядку спадкування, що є її особистою приватною власністю. У подальшому, 08.04.2016 вона продала успадковане майно та за отримані кошти придбала спірний будинок із надвірними спорудами та земельну ділянку на [ADDRESS] . Подальша перебудова та поліпшення об`єкта також здійснювалися за її особисті кошти. Відповідачка вважає, що положення ст. 60 СК України у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки майно набуте за кошти, що належали їй особисто, а тому відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову повністю та покласти судові витрати на позивача. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, у якій не погодився з доводами відповідачки та просив задовольнити позовні вимоги. Зазначив, що сам факт отримання відповідачкою у спадщину іншого будинку та його подальшого продажу не доводить придбання спірного майна виключно за її особисті кошти. На його думку, відповідачкою не надано належних і допустимих доказів того, що саме кошти, отримані від продажу спадкового майна, були використані для купівлі будинку по [ADDRESS] . Позивач вказав, що під час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку він надавав письмову згоду на його придбання, що зафіксовано у тексті договору. Вважає, що така згода свідчить про набуття майна за спільні кошти подружжя та підтверджує режим спільної сумісної власності. Також зазначив, що після придбання будинку здійснювалися реконструкція та добудови, внаслідок чого збільшилась площа об`єкта та його вартість. На думку позивача, це додатково підтверджує участь обох сторін у фінансуванні майна. Відповідачка [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, у зазначила, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка були придбані 08.04.2016 виключно за її особисті кошти, отримані від продажу успадкованого майна, що підтверджується нотаріальними документами та довідкою приватного нотаріуса. На її думку, позивач не надав жодних належних і допустимих доказів того, що придбання відбулося за спільні кошти подружжя. Відповідачка вказує, що посилання позивача на наявність його письмової згоди у договорі купівлі-продажу не є доказом спільності коштів і саме по собі не змінює правовий режим майна. Вона зазначає, що формулювання договору щодо придбання за спільні кошти є стандартним та не підтверджує фактичного джерела фінансування. Також відповідачка заперечує доводи про істотне збільшення вартості майна внаслідок реконструкції, наголошуючи, що саме по собі збільшення площі чи вартості об`єкта не змінює режим особистої приватної власності без доведення здійснення поліпшень за спільні кошти подружжя. Окремо зазначає, що земельна ділянка не може бути визнана спільною сумісною власністю, оскільки її правовий режим є похідним від права власності на будинок, який, за її твердженням, є особистою приватною власністю. 1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення Позовна заява [PERSON] 23.09.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2025 позовна заява залишена без руху, позивачу надано п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків. Позивачем [PERSON] 30.09.2025 подана заява про усунення недоліків. Ухвалою судді від 01.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито позовне провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.07.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачкою [PERSON] 30.10.2025 подано відзив на позовну заяву. Позивачем [PERSON] 11.11.2025 подано відповідь на відзив, а 17.11.2025 відповідачкою подано заперечення на відповідь на відзив. Відповідачкою [PERSON] 19.11.2025 та 24.11.2025 подано додаткові пояснення по справі. Представником позивача [PERSON] 08.01.2026 подано клопотання про приєднання до справи доказів, яке 08.01.2026, ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено. 1.3. Позиція сторін у судовому засіданні Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі з підстав наведених у заявах по суті справи. Відповідачка [PERSON] в судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні з підстав наведених у заявах по суті справи. ІІ. Мотивувальна частина рішення 2.1. Фактичні обставини, встановлені судом [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідачка) перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2011, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.02.2025, що набрало законної сили, про що свідчить копія судового рішення. Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. 18.07.2008 у м. Черкаси посвідчено заповіт, складений [PERSON] , згідно із яким [PERSON] призначено спадкоємцем усього належному йому майна. На підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відповідачка набула у власність на 13/25 частки житлового будинку на [ADDRESS] , яку 08.04.2016 відчужила [PERSON] за 120 000,00 грн на підставі договору купівлі-продажу. Також 08.04.2016 продала [PERSON] за 110 000,00 грн 12/25 частки вказаного будинку, належної на підставі свідоцтва про право на спадщину та земельну ділянку за 103 000,00 грн, розташовану за адресою [ADDRESS] . Того ж дня, 08.04.2016, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Романій Н.В., за відповідачкою зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу будинок придбано за 150 000,00 грн. Згідно з нотаріально посвідченою заявою чоловіка відповідачки [PERSON] від 08.04.2016, він надав згоду на придбання житлового будинку, зазначивши, що кошти, витрачені на його придбання, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбаний об`єкт набувається у спільну сумісну власність. На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2016 встановлено, що загальна площа житлового будинку становила 65 кв.м., житлова 41,2 кв.м., до складу об`єкта нерухомого майна також входили: літня кухня-сарай, погріб, сарай, огорожа, водоколонка. Рішенням Черкаської міської ради від 25.10.2016 № 2-1185 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0381 га за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 7110136700:04:009:0089) для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою 21.12.2015 подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції житлового будинку з надбудовою другого поверху за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.06.2021 загальна площа житлового будинку після реконструкції становила 124,9 кв.м, житлова площа 46,5 кв.м. До складу об`єкта входять прибудови, літня кухня-сарай, погріб, огорожа, вимощення. Відповідно до висновку оцінювача про вартість майна, складеного 22.09.2025 суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , ринкова вартість житлового будинку з прибудовами загальною площею 124,9 кв. м станом на 22.09.2025 становить 1 871 100 грн, а ринкова вартість 1/2 частки 935 550 грн. 20.06.2014 між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування 9/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] . 10.12.2016 укладено договір дарування вказаної частини домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] . 11.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір № 31 про надання послуг з технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 15.06.2020 складено акт здачі-приймання робіт, згідно з яким виконавцем проведено технічну інвентаризацію об`єкта, а замовником прийнято технічний паспорт. Окрім цього, встановлено, що 16.05.2018 [PERSON] продав [PERSON] садовий будинок за 400 300,00 грн та земельну ділянку за 432 000,00 грн, розташовані за адресою СТ: [ADDRESS] . 2.2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма встановлює презумпцію спільності майна, набутого у шлюбі, яка може бути спростована належними та допустимими доказами; тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див. правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19). За приписами ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте за час шлюбу за кошти, які належали їй/йому особисто. Отже, придбане у шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише за умови доведення, що таке придбання відбулося виключно за особисті кошти цього з подружжя, без змішування зі спільними коштами подружжя та без домовленості про набуття у спільну сумісну власність. У цій справі встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , набуто 08.04.2016 під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу. Отже, за загальним правилом до таких правовідносин підлягає застосуванню презумпція ст. 60 СК України. Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на те, що будинок придбано за її особисті кошти, отримані від відчуження успадкованого майна. Проте сам по собі факт наявності у відповідачки спадкового майна та його подальшого відчуження не є достатнім для спростування презумпції спільності спірного майна, оскільки для визнання майна особистою приватною власністю необхідно встановити (1) реальний обсяг особистих коштів, (2) їх цільове використання саме на придбання конкретного об`єкта, (3) відсутність додавання/змішування зі спільними коштами та (4) відсутність домовленості подружжя про набуття у спільну сумісну власність. Суд також бере до уваги, що відчуження відповідачкою спадкового майна та укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку відбулися в один і той самий день 08.04.2016. Така послідовність правочинів об`єктивно свідчить про наявність у відповідачки грошових коштів, отриманих від продажу спадкового майна, та у певній мірі підтверджує її доводи щодо використання цих коштів для придбання нового об`єкта нерухомості. Разом із тим сам по собі факт укладення зазначених договорів в один день не є беззаперечним доказом того, що спірний будинок був придбаний виключно за рахунок особистих коштів відповідачки, оскільки не виключає можливості використання спільних коштів подружжя, а також існування домовленості подружжя про набуття майна у спільну сумісну власність. Водночас суд ураховує, що під час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку інший з подружжя (позивач) надав нотаріально посвідчену згоду на його придбання, у якій прямо зазначив, що кошти, витрачені на придбання, є спільною сумісною власністю подружжя, а об`єкт набувається у спільну сумісну власність. Така згода є одностороннім правочином, адресованим як іншому з подружжя, так і контрагенту за договором, і становить зовнішній прояв волі подружжя щодо режиму набуття майна. Верховний Суд у постанові від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22 дійшов висновку, що надання згоди одним із подружжя на набуття майна іншим із подружжя свідчить про набуття майна у спільну сумісну власність, оскільки в такому разі відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; наявність письмової згоди, зафіксованої у договорі або пов`язаному нотаріальному документі, підтверджує домовленість подружжя щодо набуття майна у спільну сумісну власність, і суд не може підміняти таку домовленість власними висновками. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.10.2025 у справі № 199/8806/23. За таких обставин суд приходить до висновку, що сукупність встановлених обставин набуття будинку у шлюбі за відплатним договором, відсутність належного доказування придбання виключно за особисті кошти відповідачки та наявність нотаріально посвідченої згоди позивача із зазначенням про спільність коштів і набуття у спільну сумісну власність підтверджує, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Доказів наявності шлюбного договору чи іншої домовленості про нерівність часток суду не подано. Обставин для відступу від принципу рівності часток, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України, судом не встановлено. Тому за позивачем підлягає визнанню право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку з надвірними спорудами. Також суд оцінює доводи сторін щодо реконструкції (добудови) житлового будинку. З матеріалів справи вбачається, що у подальшому після набуття житлового будинку відповідачкою подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції житлового будинку з надбудовою другого поверху, а за результатами технічної інвентаризації та державної реєстрації змін до відомостей про об`єкт нерухомості загальна площа будинку збільшилась з 65 кв.м до 124,9 кв.м. Таким чином, факт реконструкції та зміни технічних характеристик будинку підтверджений належними письмовими доказами. Разом із тим сам по собі факт реконструкції і збільшення вартості будинку не є достатнім для висновку про зміну правового режиму майна чи для визначення нерівних часток подружжя. Відповідачка посилалася на те, що реконструкція здійснювалась за її особисті кошти. Однак належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що реконструкція фінансувалась виключно за рахунок особистих коштів відповідачки, без залучення спільних коштів подружжя, суду не надано. Подані у справі документи (повідомлення про початок будівельних робіт, декларація про готовність, технічний паспорт, договір із ФОП щодо проведення технічної інвентаризації та акт приймання-передачі) підтверджують факт реконструкції та її результат, проте не містять відомостей про джерело фінансування будівельних робіт і не підтверджують розмір витрат на реконструкцію. Своєю чергою, позивач також не надав належних доказів, які б дозволяли суду встановити розмір фактичного внеску кожного з подружжя у реконструкцію будинку. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що доводи відповідачки про здійснення реконструкції виключно за її особисті кошти не спростовують презумпції спільності майна, набутого у шлюбі, та не впливають на визначення рівності часток подружжя у спірному будинку, а тому не є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо позовної вимоги про визнання права спільної власності на земельну ділянку суд зазначає таке. Як установлено судом, земельну ділянку площею 0,0381 га, кадастровий номер 7110136700:04:009:0089, передано відповідачці у приватну власність рішенням Черкаської міської ради від 25.10.2016 шляхом безоплатної передачі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.01.2023 у справі № 753/17628/19, земельна ділянка, набута одним із подружжя шляхом безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності (у тому числі приватизації), після 12.06.2012 належить до особистої приватної власності того з подружжя, хто реалізував право на її отримання. Оскільки спірна земельна ділянка передана відповідачці у 2016 році, тобто після 12.06.2012, суд доходить висновку, що за загальним правилом вона є особистою приватною власністю відповідачки відповідно до ст. 57 СК України. З огляду на це немайнова вимога позивача про визнання об`єктом права спільної сумісної власності заявленого ним майна підлягає частковому задоволенню, а саме, за виключенням спірної земельної ділянки. Разом із тим під час поділу житлового будинку між колишнім подружжям правовий режим земельної ділянки не може розглядатися ізольовано від правового режиму розташованого на ній житлового будинку. Верховний Суд у постанові від 12.07.2023 у справі № 352/1506/21 зазначив, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, розташований будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить відповідне право на землю у розмірі частки у праві власності на будинок відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Такий же підхід закріплений у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», в якому роз`яснено, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля чи споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого об`єкта та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Отже, визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку, суд виходить з того, що до позивача переходить право на земельну ділянку у розмірі, що відповідає його частці у праві власності на будинок, незалежно від того, що земельна ділянка була передана у приватну власність відповідачці як особисте майно. 2.3. Щодо розподілу судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 9 355,50 грн. Оскільки позовні вимоги щодо майнової вимоги підлягають задоволенню повністю, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України вказані витрати необхідно стягнути з відповідача. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial