Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У червні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 07 лютого 2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з [PERSON] в електронній формі Договір кредитної лінії №662440144. Відповідно до договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відкрити на користь [PERSON] кредитну лінію з лімітом в 11 500 грн, з дисконтним строком користування траншем протягом 1 дня (з можливістю продовження дисконтного строку кредитування за ініціативою позичальника при сплаті ним нарахованих процентів), з загальним строком користування кредитом 5 років з моменту укладення договору, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (не пізніше 09 березня 2029 року), а також сплачувати проценти за користування ним: дисконтна процентна ставка 0,75 % від суми кредиту за кожен день користування коштами (застосовується до 08 лютого 2024 року); після закінчення дисконтного періоду 2,50 % від суми кредиту за кожен день користування коштами (базова процентна ставка). 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» Договір факторингу №28/1118-01 (з подальшими додатковими угодами), за яким первинний кредитор за окремим Реєстром прав вимоги від 12 березня 2024 року №275 відступив ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №662440144 від 07 лютого 2024 року. 19 грудня 2024 року ТОВ «Таліон Плюс» уклало з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» Договір факторингу №19/1224-01, за яким ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №662440144 від 07 лютого 2024 року. 29 травня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклало з ТОВ «ФК «ЕЙС» Договір факторингу №29/05/25-Е, за яким ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило позивачу право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №662440144 від 07 лютого 2024 року. Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 05 червня 2025 року виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 45 798,75 грн, у тому числі: - заборгованість за кредитом 11 500 грн; - заборгованість за процентами за користування кредитом 34 298,75 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2025 року справу передано на розгляд за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. 27 листопада 2025 року від представниці відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представниця відповідача позовні вимоги не визнала, заперечувала проти стягнення нарахованої заборгованості за кредитним договором. Заперечення проти позову в частині стягнення заборгованості за кредитом обгрунтовувала тим, що строк кредитування (строк користування кредитом) на час подачі позову та розгляду справи не сплив, ТОВ «ФК «ЕЙС» не надало суду доказів на підтвердження виконання вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо попереднього (до звернення до суду) пред`явлення кредитором позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту, строк виплати якого не настав, в повному обсязі, зокрема доказів надсилання [PERSON] такої вимоги, та що останній її отримав, а тому вважала вимоги в цій частині передчасними. Також не погодилася з розміром нарахованих процентів, вказуючи на те, що оскільки [PERSON] не погасив заборгованість за кредитом протягом дисконтного строку користування траншем та не вчинив дій, направлених на продовження дисконтного строку кредитування (не сплатив нарахованих процентів), а тому нарахування йому процентів після 08 лютого 2024 року є неправомірним та суперечить умовам договору, а в частині нарахування процентів правонаступниками первинного кредитора також вимогам закону. Також 27 листопада 2025 року від представниці відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зменшення до стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу, обґрунтоване тим, що такі витрати є завищеними, необґрунтованими та неспівмірними об`єму виконаних адвокатом робіт. 01 грудня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій представник позивача не погодився з доводами відзиву, наполягав на задоволенні позову, вказуючи на наступне: - в частині стягнення заборгованості за кредитом зазначав, що застосування кредитором досудового порядку врегулювання спору (в частині повернення кредиту) є правом, а не обов`язком останнього, а тому незастосування позивачем вказаного механізму не є перешкодою для звернення до суду; - в частині стягнення заборгованості за процентами зазначав, що сторони кредитного договору у відповідному правочині самостійно визначили умови кредитування, зокрема щодо розміру плати за користування кредитом (процентів), строку кредитування. Сторона відповідача не оспорює факт укладення такого договору, отримання кредитних коштів, невиконання позичальником умов кредитного договору. Тому нарахування кредитором процентів за період користування позичальником кредитними коштами відповідає умовам кредитного договору. При цьому, нарахування процентів здійснено з урахуванням права кредитора здійснювати такі нарахування не лише в межах строку кредитування, а й після припинення вказаного строку, тобто на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також вважав безпідставними доводи відзиву про неправомірність нарахування правонаступниками первинного кредитора процентів за договором, вказуючи на те, що такі нарахування відсутні. Також 01 грудня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшли заперечення на клопотання про зменшення до стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу, обґрунтовані тим, що такі витрати є обґрунтованими, доведеними та підтвердженими відповідними доказами, а тому підлягають стягненню в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, проте в матеріалах справи (позові) міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представниця [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте від представниці відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі відповідача та представників сторін, оскільки матеріали справи містять усю необхідну інформацію та докази для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 07 лютого 2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з [PERSON] в електронній формі Договір кредитної лінії №662440144. Відповідно до договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося відкрити на користь [PERSON] кредитну лінію з лімітом в 11 500 грн, з дисконтним строком користування траншем протягом 1 дня (з можливістю продовження дисконтного строку кредитування за ініціативою позичальника при сплаті ним нарахованих процентів), з загальним строком користування кредитом 5 років з моменту укладення договору, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит (не пізніше 09 березня 2029 року), а також сплачувати проценти за користування ним: дисконтна процентна ставка 0,75 % від суми кредиту за кожен день користування коштами (застосовується до 08 лютого 2024 року); після закінчення дисконтного періоду 2,50 % від суми кредиту за кожен день користування коштами (базова процентна ставка). 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» Договір факторингу №28/1118-01 (з подальшими додатковими угодами), за яким первинний кредитор за окремим Реєстром прав вимоги від 12 березня 2024 року №275 відступив ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору 662440144 від 07 лютого 2024 року. 19 грудня 2024 року ТОВ «Таліон Плюс» уклало з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» Договір факторингу №19/1224-01, за яким ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору 662440144 від 07 лютого 2024 року. 29 травня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклало з ТОВ «ФК «ЕЙС» Договір факторингу №29/05/25-Е, за яким ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило позивачу право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору 662440144 від 07 лютого 2024 року. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальник підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Вказана обставина також не оспорювалася стороною відповідача. Таким чином, [PERSON] набув статусу, прав та обов`язків позичальника у кредитних правовідносинах з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання шляхом перерахування на користь позичальника кредиту у розмірі 11 500 грн (т. 1, а.с. 217-220). Зі свого боку [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. За встановленого, до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшли всі права кредитора, що виникли з кредитного договору №662440144 від 07 лютого 20243 року, у тому числі право вимоги сплати заборгованості за кредитним договором. Згідно розрахунків заборгованості за кредитним договором, станом на 05 червня 2025 року позичальнику нараховано заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 45 798,75 грн, у тому числі: - заборгованість за кредитом 11 500 грн; - заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 07 лютого 2024 року до 06 червня 2024 року) 34 298,75 грн. Однак суд не погоджується з вказаними розрахунками у зв`язку з наступним. Зокрема, як вбачається з умов кредитного договору (п.п. 7.2, 7.3, 11.1), сторони узгодили умову про повне повернення позичальником кредиту не пізніше 30 днів після закінчення строку дії кредитного договору (5 років). У той же час кредитний договір укладено 07 лютого 2024 року. Кінцева дата повернення кредиту визначена 09 березня 2029 року. Таким чином, встановлений у кредитному договорі строк кредитування на час розгляду справи не сплив. Водночас, сторони договору узгодили, що дата встановленого договором терміну закінчення дисконтного періоду користування кредитом (08 лютого 2024 року) є не обов?язковою, а орієнтовною (рекомендованною) датою повернення кредиту (п. 7.1 договору). Згідно ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, обов`язковою умовою для дострокового стягнення споживчого кредиту є направлення кредитодавцем позичальнику у порядку, визначеному ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», вимоги про усунення порушення (дострокове виконання зобов`язань) протягом 30 календарних днів. За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав - ні. Зі змісту кредитного договору вбачається, що він містить умову щодо права кредитодавця вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі у разі порушення позичальником умов договору. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що первинний кредитор або його правонаступники пред`являли позичальнику вимогу про повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, зокрема надсилали [PERSON] таку вимогу в передбаченому порядку та що останній її отримав. За встановленого, вимога ТОВ «ФК «ЕЙС» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом (тілом кредиту), термін повернення якого на час вирішення спору не настав, є передчасними, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Що стосується нарахованих процентів, то в цій частині суд встановив, що вони нараховані відповідно до умов кредитного договору, а саме за узгодженими в договорі процентними ставками та в межах узгодженого строку кредитування. У той же час, згідно ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, а саме Законом України «Про споживче кредитування». Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено: ч. 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом; ч. 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Судом встановлено, що кредитний договір укладений після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), проте частково без урахування його положень, а тому відповідні умови договору щодо нарахування процентів за користування кредитом, починаючи зі 121 дня з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (тобто з 23 квітня 2024 року) у розмірі, що перевищує денну ставку в 1,50 %, є нікчемними. Суд встановив, що з 23 квітня 2024 року кредитор продовжував нараховувати позичальнику проценти за процентною ставкою в 2,5 % за кожен день користування кредитом, що становить денну процентну ставку в 2,5 %, тобто частково з порушенням вимог закону. Таким чином, з 23 квітня 2024 року до 06 червня 2024 року проценти підлягали до нарахування за ставкою не більше 1,5 % на день, що відповідає денній ставці в 1,5 %. Тобто, належна заборгованість за процентами до стягнення становить: -за період з 07 лютого 2024 року до 22 квітня 2024 року 21 361,25 грн (згідно розрахунку заборгованості); -за період з 23 квітня 2024 року до 06 червня 2024 року 7 762,50 грн (11 500 грн (розмір заборгованості за кредитом) х 1,5 % /100 х 45 (днів користування кредитом)). За встановленого, заборгованість за процентами складає 29 123,75 грн. Що стосується доводів відзиву про неправомірність нарахування процентів ТОВ «Таліон Плюс», як правонаступником первинного кредитора, то в цій частині такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону, оскільки зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Тому, з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» підлягає стягненню лише встановлена судом заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 29 123,75 грн, в іншій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню 1 540,40 грн судового збору. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання правничої допомоги від 29 травня 2025 року №29/05/25-01, укладеного між ТОВ «ФК «ЕЙС» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери», з додатками, які містять узгоджені тарифи за надані послуги, а також документи, що містять перелік, детальний опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: вивчення матеріалів справи, кількість витраченого часу 2 год., вартість послуги 1 000 грн; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів, кількість витраченого часу 1 год., вартість послуги 500 грн; підготовка та подача клопотання про витребування інформації про зарахування кредитних коштів, кількість витраченого часу 1 год., вартість послуги 500 грн; складання позовної заяви, кількість витраченого часу 2 год., вартість послуги 5 000 грн. Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial