Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

У березні 2025 року представник позивачки звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить витребувати у ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» земельну ділянку, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, що перебуває у власності [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.02.2023 (справа № 143/41/22) позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Витребувано у [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області у власність позивачки [PERSON] . У зв`язку з набранням зазначеним рішенням суду законної сили за позивачкою [PERSON] 20.11.2024 було зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 02.06.2023 [PERSON] було подано касаційну скаргу на рішення суду першої та апеляційної інстанції. Постановою Верховного Суду від 08.01.2025 касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції без змін. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті спадщину прийняла його дружина [PERSON] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових правна нерухоме майно від 10.02.2025 позивачці стало відомо, що між [PERSON] та ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» 08.09.2020 було укладено договір емфітевзису щодо спірної земельної ділянки строком на 49 років. Після цього представником позивачки на адресу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» було направлено письмову вимогу про звільнення земельної ділянки та розірвання договору емфітевзису у зв`язку з наміром власниці самостійно використовувати земельну ділянку. Однак, відповідач відмовився врегулювати спір у добровільному порядку, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 10.03.2025 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Залучено [PERSON] до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Також витребувано від Погребищенської державної нотаріальної контори Вінницької області копію матеріалів спадкової справи щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 40-41). 25.03.2025 директором ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» Онищуком Віталієм подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі як безпідставного та необґрунтованого. У відзиві зазначено, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем на законних підставах, а у позивачки відсутні правові підстави для її витребування. Відзив мотивовано тим, що 08.09.2020 між відповідачем та [PERSON] , який на момент укладення договору був належним і законним власником земельної ділянки, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) строком на 49 років. Об`єктом договору є спірна земельна ділянка. Того ж дня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію речового права, про що вчинено запис за № 38080252. Таким чином, право емфітевзису виникло у відповідача з моменту його державної реєстрації та є належним чином оформленим відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач зазначає, що станом на день звернення до суду договір емфітевзису є чинним, його недійсність законом не встановлена та у судовому порядку не визнана. Отже, відсутні правові підстави ставити під сумнів законність користування земельною ділянкою відповідачем. Крім того, відповідач посилається на те, що перехід права власності на земельну ділянку, як і зміна її цільового призначення не припиняє встановлених обмежень та обтяження. Емфітевзис є речовим правом на чуже майно та обтяженням права власності, а тому перехід права власності на земельну ділянку не припиняє права користування відповідача. Також зазначено, що ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» після укладення договору набуло легітимних очікувань щодо реалізації права користування земельною ділянкою протягом погодженого сторонами строку за умови належного виконання договору (а. с. 60-74). 04.04.2025 від представника позивачки адвоката Путіліна Є. В. через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. У відповіді позивачка підтримала позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просила витребувати у ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, яка перебуває у власності [PERSON] та здійснити розподіл судових витрат. Відповідь на відзив мотивована тим, що [PERSON] , прийнявши в установленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття, набула речові права на успадковану спірну земельну ділянку, а саме право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Зазначає, що власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. На думку представника відповідачки, [PERSON] вона є власником спірної земельної ділянки, тоді як зазначене майно перебуває у фактичному користуванні у відповідача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД». У зв`язку з цим заявлено віндикаційний позов як ефективний спосіб захисту права власності, що спрямований на відновлення порушених прав позивачки (а. с. 92-100). Ухвалою суду від 10.06.2025 позовну заяву [PERSON] , подану в її інтересах адвокатом Путіліним Євгеном Вікторовичем, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] , про витребування земельної ділянки залишено без руху (а. с. 124, 125). 16.06.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивачки адвоката Путіліна Є. В. на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху надійшла заява про усунення недоліків (а. с. 135-154). Ухвалою суду від 08.07.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Сірука О. В. про зупинення провадження у справі до перегляду в касаційному порядку Касаційним цивільним судом Верховного Суду судового рішення в іншій цивільній справі № 143/41/22 (а. с. 168, 169). Ухвалою суду від 25.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 194). 18.02.2026 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивачки адвоката Путіліна Є. В. надійшла заява про розподіл судових витрат з доданими матеріалами, в якій просить при винесенні судового рішення у справі здійснити розподіл судових витрат. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Водночас через систему «Електронний суд» представник позивачки адвокат Путілін Є. В. подав заяву про проведення судового засідання без їхньої участі. У поданій заяві зазначено, що позовні вимоги підтримують та просить їх задовольнити та розглянути заяву про розподіл судових витрат. Представник відповідача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» Онофрійчук Д. М. у судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання про проведення судового засідання за його відсутності. У поданому клопотанні зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] та її представник адвокат Царківський О. Ю. в судове засідання не з`явилися. Водночас представник третьої особи подав до суду заяву про проведення судового засідання за їх відсутності. У поданій заяві зазначив, що вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. З`ясувавши позиції учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.02.2023 (справа № 143/41/22) позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області в частині передачі у власність та затвердження технічної документації [PERSON] , визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування запису про реєстрацію речового права, припинення права власності та витребування земельної ділянки задоволено частково. Витребувано у [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, у власність [PERSON] (а. с. 5-11). Ухвалюючи таке рішення суд, зокрема, зазначив, що [PERSON] є матір`ю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] . На підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серії ВН № 0165446, виданого Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області належало право на спірну земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП ім. Шевченка. Відповідач з 1996 року користувався спірною земельною ділянкою на підставі усної домовленості з матір`ю. За дорученням від імені [PERSON] [PERSON] було укладено договір дарування на земельну частку (пай) на користь [PERSON] . На підставі розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області від 12.02.2004 № 61 відповідачу видано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. [INFO] [PERSON] померла, після чого її спадщину прийняла [PERSON] як спадкоємиця, що проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За висновком судових експертиз у межах кримінального провадження № 12017020270000324 встановлено, що підпис [PERSON] у договорі дарування виконаний іншою особою, а отже волевиявлення на укладення правочину було відсутнє. Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області в частині передачі у власність та затвердження технічної документації [PERSON] , визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування рішення реєстратора через обрання позивачем неефективного способу захисту прав. Також судом встановлено, що до [PERSON] як єдиної спадкоємиці майна померлої [PERSON] , перейшло право на земельну частку (пай) з моменту видачі [PERSON] державного акта на земельну ділянку, а саме з 24.02.2004, на підставі виготовленої технічної документації та її затвердження із внесенням земельної ділянки до держаного земельного кадастру виник новий об`єкт речових прав. Відтак право на належну [PERSON] земельну ділянку (пай) припинилось. Встановивши, що внаслідок зазначених дій [PERSON] не зможе оформити в позасудовому (нотаріальному порядку) свої спадкові права, виходячи із неукладеності договору дарування земельної частки (паю) [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування земельної ділянки у відповідача у власність позивачки [PERSON] . Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.05.2023 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а. с. 12-16). На підставі зазначених судових рішень 20.11.2024 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,295 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, номер запису про право власності 57680499 (а. с. 17). Постановою Верховного Суду від 08.01.2025 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.02.2023, додаткове рішення цього ж суду від 03.03.2023 та постанову Вінницького апеляційного суду від 02.05.2023 без змін (а. с. 19-29). Ухвалюючи таке рішення, касаційний суд зазначив, що [PERSON] , зокрема, просить витребувати спірну земельну ділянку із чужого незаконного володіння, оскільки вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON] , із власності якої земельна ділянка вибула незаконним шляхом, а саме на підставі підроблених правочинів. А отже, вона має правомірний і підставний інтерес щодо спірної земельної ділянки. Водночас суд установив, що 08.09.2020 між [PERSON] , як власником земельної ділянки, та ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» в особі генерального директора Смаля І. В., як землекористувачем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Відповідно до пункту 1 договору власник передає землекористувачу права володіння та користування земельною ділянкою площею 3,2950 га, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009 з метою використання її для сільськогосподарських потреб, при цьому право розпорядження земельною ділянкою зберігається за власником. Згідно з умовами договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення, а право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (п.п. 6.1. п. 6 договору). Строк дії договору становить 49 (сорок дев`ять) років (п.п. 6.2 п. 6 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області Башта-Бєляєвою М. О. та зареєстровано в реєстрі за № 619 (а. с. 62-64). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» зареєстровано право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), номер запису про інше речове право 38080252, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1458240505234 (а. с. 65). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.11.2023 (а. с. 18). Після його смерті спадщину прийняла його дружина [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи від 14.03.2024 № 48/2024 (а. с. 49-58). 10.02.2025 представником позивачки адвокатом Путіліним Є. В. на адресу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» направлено рекомендований лист із вимогою в добровільному порядку припинити державну реєстрацію права емфітевзису за договором від 08.09.2020 та повернути земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,295 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, [PERSON] (а. с. 31, 32). Положеннями статей 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України (частина перша статті 153 Земельного кодексу України). Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 Земельного кодексу України). Відповідно до частин другої та третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». До особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки (частина перша статті 124-1 Земельного кодексу України). Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є речовим правом. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89)). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.02.2023 (справа № 143/41/22) витребувано у [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, у власність [PERSON] . Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас встановлено, що ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» користується спірною земельною ділянкою на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного 08.09.2020 між [PERSON] та ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» щодо земельної ділянки, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, розташованої на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. Обставини укладення договору за участю [PERSON] як власника земельної ділянки та ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», які діяли відкрито та добросовісно, не спростовують факту порушення прав позивачки на володіння, користування та розпорядження успадкованою земельною ділянкою. Як встановлено рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.02.2023 у справі № 143/41/22 право власності на спірну земельну ділянку належить [PERSON] з моменту відкриття спадщини, а саме з 22.12.2011 (а. с. 10 на звороті). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22) та від 05 листопада 2025 року у справі № 389/4127/23 (провадження № 61-11970св25). Доводи відповідача про те, що права позивачки не порушуються договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), суд вважає безпідставними. Позивачка як законний власник успадкованої земельної ділянки не висловлювала своєї волі, на передачу її у користування та заперечує проти існування речового права емфітевзису щодо належної їй земельної ділянки. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що станом на день звернення до суду договір емфітевзису є чинним, а його недійсність прямо не встановлена законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Учасники цивільних правовідносин повинні діяти добросовісно, що передбачає чесність, відкритість та повагу до прав і законних інтересів іншої сторони. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що не допускаються дії, вчинені з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593 св 21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 Земельного кодексу України). Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України. Згідно з вимогами статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Нормами частини першої статті 81 Земельного кодексу України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 Земельного кодексу України). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Право користування це фактичне використання майна. Юридичні перешкоди зазвичай пов`язуються із правом розпорядженням майном. Отже, за змістом норм Цивільного та Земельного кодексів України негаторний позов спрямований на усунення перешкод у здійсненні права власності, зокрема як фактичних, так і юридичних. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України захисту підлягають усі права власника земельної ділянки. Отже, власник земельної ділянки вправі вимагати усунення будь-яких, у тому числі юридичних, перешкод у здійсненні своїх повноважень володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою. Отже, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.02.2023 у справі № 143/41/22 витребувано у [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 0523483800:02:000:0009, площею 3,2950 га, розташовану на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, у власність [PERSON] . Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас встановлено, що ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» користується спірною земельною ділянкою на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного 08.09.2020 між [PERSON] та ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», посвідченого приватним нотаріусом та зареєстровано в установленому законом порядку строком на 49 років. На момент укладення договору [PERSON] був зареєстрований власником земельної ділянки та реалізував належне йому право розпорядження. Відтак підстави для визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного між [PERSON] та ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», недійсним та скасування його державної реєстрації відсутні, оскільки права позивачки на той час порушені не були. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. […] Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. […] Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19) вказано, що «враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок». Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)). Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 146, 147), вказано, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Отже, у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (Постанова ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). У справі, що розглядається, 20.11.2024 зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку за позивачкою, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 08.09.2020 № 223139054 за відповідачем ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» зареєстровано право користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.) Обраний позивачем спосіб захисту має бути належним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права та природі правовідносин. Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачкою (її представником) обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] , від імені та інтересах якої діє адвокат Путілін Євген Вікторович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] про витребування земельної ділянки слід відмовити. Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed