Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого з врахуванням уточнених позовних вимог, просить надати [PERSON] право на розпорядження та використання кріоконсервованих ембріонів, які знаходяться на зберіганні у Товаристві з обмеженою відповідальністю Центр репродукції «ПАРЕНС-УКРАЇНА» на підставі Договору про надання послуг кріоконсервації та зберігання біологічного матеріалу від 24.07.2023 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що підставою звернення до суду з позовом до відповідача стало її спільне бажання разом з чоловіком, з яким вона проживала однією сім`єю [PERSON] народити власну спільну дитину з використанням методів допоміжних репродуктивних технологій. Вказує, що 19.07.2023 року між сторонами та її цивільним чоловіком було укладено Договір № ДРТ/1907/2023 про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій (далі Договір ДРТ), в результаті чого Медичним центром було скультивовано (створено) в умовах in vitro 19 ембріонів. Для створення ембріонів у приміщенні медичного закладу [PERSON] та позивач здали відповідні кріо матеріали та з метою подальшого їх перенесення, ембріони було кріоконсервовано та передано на зберігання відповідачу за укладеним Договором про надання послуг кріоконсервації та зберігання біологічного матеріалу від 24.07.2023 року. Разом із Договором ДРТ та Договором зберігання біологічного матеріалу, кріо пацієнтами були також підписані Заява пацієнтів щодо застосування ДРТ, згідно якої вона та [PERSON] надали дозвіл на використання методики лікування безпліддя: «IVF+ICSI (власний матеріал)» та добровільну Заяву на кріоконсервацію ембріонів. Вказує, що форми підписаних заяв є обов`язковими при наданні послуг із застосуванням ДРТ та передбачені Порядком про застосування допоміжних репродуктивних технологій, який затверджений наказом МОЗ України від 09.09.2013 № 787 (далі Порядок № 787) і регулює відносини між пацієнтами (жінками, чоловіками) та закладами охорони здоров`я, які забезпечують застосування методик ДРТ та визначає механізм і умови їх застосування. В підписаних інформованих згодах та Договорі ДРТ зазначено, що вагітність після першого перенесення ембріона може не настати в силу індивідуальних особливостей організму, якості розмороженого ембріону та інших медичних обставин, та що для настання вагітності можливо потрібно буде пройти декілька процедур з перенесення ембріону (ембріотрансферу). Зазначає, що перша процедура розмороження ембріона за Заявами кріо пацієнтів була здійснена 12.09.2023 року, однак виявилась невдалою, що підтверджується Актом про надання послуг № 11389 від 12.09.2023 року. Після невдалої спроби вагітності пара зробила перерву у лікуванні безпліддя, однак 23.12.2024 року [PERSON] було мобілізовано до військової частини № [NUMBER] Збройних Сил України. Після мобілізації чоловіка з яким вони проживали однією сім`єю, пара планувала провести другу спробу з перенесення ембріону під час його відпустки, але не встигли, оскільки [INFO] під час виконання бойового завдання в с.Катеринівка Краматорського району Донецької області [PERSON] загинув через вибухову травму. [PERSON] мав прижиттєвій намір щодо продовження свого роду, адже вони намагалися зачати дитину природнім способом протягом п`яти років, спільно звернулись за допомогою до Медичного закладу для лікування безпліддя, підписали Договорів ДРТ, тощо, та проходили лікування, тобто, вчинили юридично значущі дії, які підтверджують їх свідоме волевиявлення щодо народження спільних дітей. Водночас вказує, що ембріони, які зберігаються у відповідача створені з репродуктивних клітин позивача і [PERSON] та є зародками людини, які містять генетичний матеріал останніх й в рівній мірі походять від них та споріднені з ними. Провести поділ ембріонів в натурі неможливо, виокремити окремо клітини з ембріону неможливо, оскільки це окремий біологічний організм. Звертає увагу, що після смерті [PERSON] права на ембріони належать позивачу, оскільки ембріони, безпосередньо пов`язані з нею та особою померлого й до складу спадщини згідно ст.1219 ЦК України не включаються. Після смерті [PERSON] вона звернулася до відповідача для визначення готовності її організму до перенесення ембріона з наміром завершити програму лікування та народити власну дитину від коханого чоловіка. Про те, 29.10.2025 року під час консультації представники Медичного центру повідомили, що процедура розмороження та перенесення ембріона позивачу можлива лише за письмовою згодою двох осіб (чоловіка та жінки), та враховуючи загибель іншого пацієнта на війні, процедуру щодо перенесення та завершення програми лікування позивача можливо провести в Медичному центрі лише на підставі рішення суду. Враховуючи діагноз безпліддя позивача й неможливість завагітніти природнім шляхом та зважаючи на непередбачувані обставини загибелі [PERSON] , єдиним шансом на продовження роду та материнства й народження її власної дитини є одержання права на завершення програми лікування безпліддя з використанням кріоконсервованих ембріонів, які зачаті нею та загиблим й знаходяться на зберіганні у Медичного закладу. З цих підстав позивач просить позов задовольнити. Представник відповідача 02.02.2026 року подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вважає, позовні вимоги обґрунтованими та не заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Вказує, що дійсно між сторонами та [PERSON] (цивільним чоловіком позивача) 19.07.2023 року було укладено Договір № ДРТ/1907/2023 про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій. Проте, оскільки [PERSON] будучи військовослужбовцем загинув внаслідок виконання обов`язку з оборони держави, а право на розпорядження репродуктивними клітинами в Україні після смерті військовослужбовця має виключно другий із подружжя, або особа, яка проживала з померлою особою однією сім`єю, за наявності їхньої письмової згоди, то в даному випадку такий дозвіл може бути надано лише в судовому порядку за рішенням суду. Таки чином, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Правом на відповіді на відзив позивач не скористалася. Позовна заява поступила до суду 26.12.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.12.2025 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 12 січня 2026 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 30.12.2025 року шляхом уточнення позовних вимог. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.01.2026 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кириленко Л.О. в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Разом з тим, представник позивача 10.02.2026 року подала заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, просять суд позов задовольнити. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Центр репродукції «ПАРЕНС-УКРАЇНА» в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи вищенаведені обставини та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності учасників процесу. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 10.02.2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 19 липня 2023 року між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ Центр репродукції «ПАРЕНС-УКРАЇНА» було укладено Договір № ДРТ/1907/2023 про надання медичних послуг із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій (далі Договір) (25-30). Відповідно до п.2.1 Договору Виконавець зобов`язується надати Пацієнту оплатні високоспеціалізовані медичні послуги у сфері застосування допоміжних репродуктивних технологій (ДРТ), а Пацієнт зобов`язуються своєчасно та у повному обсязі прийняти та оплатити вказані послуги. Відповідно до Додатку № 1 до Договору № ДРТ/1907/2023 від 19.07.2023 року сторони погодили перелік та вартість медичних послуг (а.с.31). Також, між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ Центр репродукції «ПАРЕНС-УКРАЇНА» укладено Договором про надання послуг кріоконсервації та зберігання біологічного матеріалу від 24.07.2023 року (34-38). Разом із Договором № ДРТ/1907/2023 та Договором про надання послуг кріоконсервації та зберігання біологічного матеріалу від 24.07.2023 року [PERSON] та [PERSON] (кріо пацієнтами) були також підписані спільні Заява пацієнтів щодо застосування ДРТ, згідно якої останні надали дозвіл на використання методики лікування безпліддя: «IVF+ICSI (власний матеріал)» та добровільну Заяву на кріоконсервацію ембріонів (32-33, 39-41). Процедура розмороження ембріона за Заявою кріо пацієнтів була здійснена вперше 12.09.2023 року, що підтверджується Заявою на розмороження та перенесення ембріонів підписаною [PERSON] та [PERSON] у приміщенні Медичного центру в день проведення ембріотрасферу, протоколом переносу кріоконсервованих ембріонів в порожнину матки та Актом про надання послуг № 11389 від 12.09.2023 року (42-49). Судом також встановлено, що [PERSON] в офіційному зареєстрованому шлюбі з [PERSON] не перебували. Відповідно до довідки про причину смерті № 3221 від 11.09.2025 року, військовослужбовець [PERSON] під час виконання бойових завдань, внаслідок вибухової травми [INFO] загинув, що також підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 16.09.2025 року (а.с.16-22). 29 жовтня 2025 року [PERSON] зверталась до ТОВ Центр репродукції «ПАРЕНС-УКРАЇНА» про визначення готовності її організму до перенесення ембріона з наміром завершити програму лікування та народити власну дитину від чоловіка, з яким вона проживала однією сім`єю та надання дозволу на використання біологічного матеріалу згідно договору № ДРТ/1907/2023, який знаходиться на зберіганні у вказаній клініці репродуктивної медицини та надання їй медичних послуг з проведення допоміжних репродуктивних технологій методом in vitro з використанням її репродуктивних клітин та [PERSON] . Однак, 29.10.2025 року у консультаційному заключенні представники Медичного центру повідомили, що процедура розмороження та перенесення ембріона [PERSON] можлива лише за письмовою згодою двох осіб (чоловіка та жінки) та враховуючи загибель іншого пацієнта на війні, процедуру щодо перенесення та завершення програми лікування позивача можливо провести в Медичному центрі лише на підставі рішення суду (50). Враховуючи вказану відмову, позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексом. Чинним законодавством України допоміжні репродуктивні технології - ДРТ визначаються як методики лікування безпліддя, за яких маніпуляції з репродуктивними клітинами, окремі або всі етапи підготовки репродуктивних клітин, процеси запліднення і розвитку ембріонів до перенесення їх у матку пацієнтки здійснюються в умовах іn vitro. Іn vitro - техніка виконання експерименту чи інших маніпуляцій у спеціальному лабораторному посуді або у контрольованому середовищі поза живим організмом. Право на репродуктивні права регулюється Законом України «Основи законодавства України про здоров`я», Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, наказами Міністерства охорони здоров`я України та іншими документами. Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» дозволяє використання штучного запліднення та імплантації ембріона за медичними показаннями дорослої жінки, з якою проводиться така дія, за умови письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження медичної таємниці. Частиною 7 ст.281 ЦК України встановлено, що повнолітні жінка або чоловік мають право за медичними показаннями на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством. За змістом ч.1 ст.177 Цивільного кодексу України, об`єктами цивільних прав є нематеріальні блага, зокрема репродуктивний матеріал чоловіків, які виявили бажання його кріоконсервувати. Питання донорства репродуктивних клітин частково регулюються ЦК України, зокрема ст.290. Частиною 1 ст.290 ЦК України визначено, що повнолітня дієздатна фізична особа має право бути донором репродуктивних клітин. Частиною 3 ст.290 ЦК України передбачено право фізичної особи дати письмову згоду на донорство її органів та інших анатомічних матеріалів на випадок своєї смерті або заборонити його. Особа донора не повинна бути відомою реципієнту, а особа реципієнта - родині донора, крім випадків, коли реципієнт і донор перебувають у шлюбі або є близькими родичами. Заморожування (кріоконсервація) сперми та інших біологічних репродуктивних матеріалів людини регулюється Порядком застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні (далі Порядок), затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2013 року № 787, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.10.2013 за № 1697/24229. Відповідно до п.1.2 Порядку допоміжні репродуктивні технології (ДРТ) - методики лікування безпліддя, за яких маніпуляції з репродуктивними клітинами, окремі або всі етапи підготовки репродуктивних клітин, процеси запліднення і розвитку ембріонів до перенесення їх у матку пацієнтки здійснюються в умовах іn vitro. Іn vitro - техніка виконання експерименту чи інших маніпуляцій у спеціальному лабораторному посуді або у контрольованому середовищі поза живим організмом. Відповідно до п.1.7 Порядку право на проведення лікувальних програм (ДРТ) мають повнолітні жінки та/або чоловіки мають право за медичними показаннями на проведення лікувальних програм ДРТ. Відповідно до розділу VII Порядку кріоконсервація сперми, ооцитів, ембріонів та біологічного матеріалу, отриманого з яєчка або його придатка, оваріальної тканини та їх зберігання здійснюються за заявою на кріоконсервацію сперми, ооцитів, оваріальної тканини чи біологічного матеріалу, отриманого з яєчка або його придатка (додаток 20), та заявою на кріоконсервацію ембріонів (додаток 21). Дані заносяться до журналу обліку, зберігання та використання сперми пацієнтів, біологічного матеріалу, отриманого з яєчка або його придатка, що підлягають кріоконсервуванню (додаток 22), журналу обліку, зберігання та використання кріоконсервованих ооцитів, журналу обліку, зберігання та використання кріоконсервованої тканини яєчника (додаток 23), журналу обліку, зберігання та використання кріоконсервованих ембріонів. Заклад охорони здоров`я забезпечує необхідний режим зберігання та використання біоматеріалу на основі рекомендованих і апробованих протоколів виробників живильних середовищ. Процедура заморожування та розморожування проводиться ембріологом на підставі заяви на розморожування сперми, ооцитів, оваріальної тканини чи біологічного матеріалу, отриманого з яєчка або його придатка, за формою, наведеною у додатку 24 до цього Порядку, та заяви на розморожування і перенесення ембріонів за формою, наведеною у додатку 25 до цього Порядку. Згідно розділу VII Порядку гамети пацієнтів (сперматозоїди або яйцеклітини), тканина яєчка або його придатків, тканина яєчника та ембріони є біологічним матеріалом пацієнта/пацієнтів, а ЗОЗ забезпечує їх зберігання. Донорські гамети (сперматозоїди або яйцеклітини) знаходяться на зберіганні у ЗОЗ. Порядком № 787 також визначено перелік прав пацієнтів щодо розпорядження власними ембріонами. З матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення [PERSON] та [PERSON] до клініки, заява підписана останніми у відповідності до додатку 21 та передбачала висловлення волевиявлення особи на згоду проведення кріоконсервації і зберігання відповідного біологічного матеріалу на відповідний строк. Також пацієнти попереджались, що біологічний матеріал після кріоконсервації може стати непридатним для використання; настання вагітності при використанні розмороженого біологічного матеріалу не гарантовано. Отже, проведення кріоконсервації та подальше зберігання відповідного біологічного матеріалу, безпосередньо передбачає його заморожування. У відповідності до Порядку на час звернення [PERSON] та [PERSON] до клініки, процедура заморожування та розморожування проводиться ембріологом на підставі заяви пацієнтів на розморожування на перенесення ембріонів, за формою, наведеною у додатку 25 до цього Порядку. Заява за додатком 21 до Порядку, передбачала зокрема умови про те, що після закінчення визначеного строку зберігання кріоматеріалів зберігання їх буде припинено незалежно від причин. Отже, станом на час звернення [PERSON] та [PERSON] до відповідача, з метою кріоконсервації їх біологічного матеріалу (ембріонів) та подальшого їх зберігання, складені заяви у відповідності до Порядку, чинного на час звернення, не передбачали можливості врахувати необхідності передбачити розпорядження репродуктивними клітинами на випадок смерті особи чи оголошення її померлою. Таких умов також не містив Договір про надання послуг кріоконсервації та зберігання біологічного матеріалу від 24.07.2023 року. Також судом встановлено та не оспорююється сторонами, що [PERSON] за час життя не звертався до клініки із заявою про утилізацію ембріонів за власним бажання у відповідності до Порядку № 787. За наслідком чого, позивач та [PERSON] на момент укладення відповідних договорів з відповідачем та підписання заяв були взагалі позбавлені можливості передбачати необхідність надання та складання відповідного розпорядження ембріонами на випадок смерті чи оголошення померлим когось із них. Крім того, в умовах збройного конфлікту питання збереження репродуктивного здоров`я військовослужбовців набуло особливої актуальності. У зв`язку з чим, Законом України № 3496-IX від 22.11.2023 року доповнено абзацом 10 пункт 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з яким у період дії воєнного стану військовослужбовці, визначені у підпункті 1 пункту 1 статті 3 цього Закону, мають право на безоплатне отримання медичної послуги, пов`язаної із забезпеченням реалізації їхнього права на біологічне батьківство (материнство), зокрема на здійснення забору, кріоконсервації та зберігання їхніх репродуктивних клітин на випадок втрати репродуктивної функції при виконанні обов`язків із оборони держави, захисту Вітчизни та інших покладених на них обов`язків відповідно до законодавства, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п.3 п.2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3496-IX від 22.11.2023 року, встановлено, що у разі смерті або оголошення судом померлою особи, репродуктивні клітини якої зберігаються відповідно до законодавства, їх безоплатне зберігання відповідно до цього Закону здійснюється протягом трьох років з моменту смерті такої особи або оголошення судом її померлою. Після закінчення цього строку подальше зберігання таких клітин може бути продовжене за рахунок іншої особи, визначеної у заповіті особи щодо власних репродуктивних клітин, які зберігаються відповідно до законодавства, на випадок її смерті або оголошення судом її померлою. Суд звертає увагу на те, що забір і кріоконсервація здійснюється з метою зберігання репродуктивних клітин військовослужбовця з можливістю використання під час застосування допоміжних репродуктивних технологій. Разом з тим, на даний час відсутній правовий механізм щодо розпорядження та подальшого посмертного використання кріоконсервованого за життя репродуктивного матеріалу чоловіків, в тому числі військовослужбовців. Як вбачається із змісту Договору № ДРТ/1907/2023 від 19.07.2023 року та інших документів, [PERSON] разом із [PERSON] надав свою згоду на проведення кріоконсервації і зберігання відповідного біологічного матеріалу (ембріонів) на відповідний строк. Статтею 3 Конституції України визначено, що людини, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Безпосередньо забезпечення та реалізація гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина є однією з пріоритетних функцій правової та соціальної держави та є її обов`язком. Одним із основних та важливих природних прав людей є репродуктивне право, що може реалізовуватися різними способами, забезпеченими законодавцем. Власне даний вид прав реалізується через батьківство. Позивач [PERSON] наполягає на тому, що вони із загиблим чоловіком, з яким проживали однією сім`єю добровільно розпочали вищевказану процедуру та вона хоче її завершити і отримати медичні послуги з посмертним використанням спільного кріоконсервованого за життя з [PERSON] репродуктивного матеріалу (ембріонів). Оскільки використання штучного запліднення з посмертним використанням кріоконсервованого за життя репродуктивного матеріалу торкається делікатних моральних та етичних питань, а правовий механізм щодо такого розпорядження не врегульований, суд вважає, що межі оцінки можливості відновлення права позивача судом мають бути настільки широкими задля можливості досягнення балансу приватних та публічних інтересів. На підставі викладеного в цілому, з урахуванням досліджених судом доказів, вбачається, що дійсним волевиявленням за життя [PERSON] все ж таки було не знищення їхніх спільних з позивачем ембріонів у разі його смерті, а їх використання позивачем у власних лікувальних програмах з метою народження спільної дитини. Також ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved