Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 20.08.2025 ТзОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» через систему «Електронний суд» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.02.2024 ТзОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики №3580810567-012026, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 6 500 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, однак не виконав своїх зобов`язань належним чином. Заборгованість відповідача за кредитним договором становить 32 890 грн., з них: 6 500 грн. - тіло кредиту, 2 730 грн. - проценти за користування кредитом, 13 000 грн. - пеня, 10 660 грн. - комісія. Позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також покласти на нього судові витрати. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 25.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Процесуальні перешкоди для розгляду справи за відсутності учасників справи відсутні. Враховуючи наявність умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, суд здійснив заочний розгляд справи та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). ІV.Фактичні обставини справи 16.02.2024 ТзОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики «Смарт» №3580810567-012026, за умовами якого (пункт 2.1) кредитодавець надає позичальнику, а позичальник приймає в позику грошові кошти в сумі 6 500 грн. на умовах строковості, оплатності та поворотності, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] , а позичальник у встановлений цим договором строк зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позиченими коштами на визначених цим договором умовах (а.с. 10-20). Основні умови кредитування згідно цього кредитного договору: - сума (загальний розмір) кредиту становить 6 500 грн. (п. 2.1); - строк позики - 29 календарних днів (п. 2.2); - дата повернення позики - 15.03.2024 (п.2.2); - процентна ставка (фіксована) - 1,50 % в день (п. 2.3.1); - комісія за використання позики - 1 % суми позики та нараховується щоденно за супроводження договору, надання цілодобової підтримки (п. 2.4.1); - одноразова комісія за видачу позики - 2,50 % від суми позики, яка нараховується одноразово та підлягає сплаті в момент надання позики шляхом її утримання позикодавцем із суми позики (п. 2.4.2). 16.02.2024 ТзОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» надало (перерахувало) [PERSON] грошові кошти в сумі 6 337,50 грн. (платіжне доручення від 16.02.2024, а.с. 24). За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 32 890 грн., з них: 6 500 грн. - тіло кредиту, 2 730 грн. - проценти за користування кредитом, 13 000 грн. - пеня, 10 660 грн. - комісія (дані позовної заяви, а.с. 2-7, розрахунок заборгованості, а.с. 25-30). Контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності відповідач не подала. V.Мотиви суду та застосоване законодавство Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Отже, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 3, 4, 7, 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. ТзОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали в електронному вигляді договір №3580810567-012026 від 16.02.2024. Спірні правовідносини виникли у сфері споживчого кредитування. На підставі цього договору відповідач отримала кредит, взяла на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користуванням ним, однак не виконала їх. Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту, суд виходить з таких міркувань. Кредит був наданий в розмірі 6 500 грн. З нього кредитодавець утримав одноразову комісію за видачу кредиту в розмірі 2.5 % від суми кредиту (п. 2.4.2 кредитого договору). Відтак, заборгованість за тілом кредиту становить 6 337,50 грн. (6 500 грн. - 2,5 %). Отже, позовні вимоги про стягнення тіла кредиту в розмірі 6 337,50 грн. слід задовольнити. Визначаючи розмір заборгованості за процентами, суд виходить з таких міркувань. Згідно з п. 2.2 кредитного договору строк кредитування становить 29 календарних днів (кредит мав бути повернутий до 15.03.2024 включно). Разом з тим, згідно з п. 2.3.1 кредитного договору день надання кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Тобто фактичним строком кредитування є строк - 28 календарних днів. При нарахуванні процентів за користування кредитом позивач застосовував процентну ставку 1,50 %. Відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Зміни до вказаної статті набули чинності з 24 грудня 2023 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір укладений після набрання чинності цими змінами. Передбачений п. 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: протягом перших 120 днів - 2,5 %, та протягом наступних 120 днів - 1,5 %, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч. 2 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». За розрахунком суду, сума процентів за користування кредитом, сплати яких позивач вправі вимагати, становить 1 820 грн. (6 500 грн. (тіло кредиту) х 1 % (максимальна процентна ставка) х 28 днів (фактичний строк кредитування). Отже, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 1 820 грн. слід задовольнити. Суд не вбачає підстав для стягнення пені в розмірі 13 000 грн. Пеня нарахована у період дії в Україні воєнного стану, а тому відповідач є звільненою від обов`язку її сплати (п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України). Отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити. Суд не вбачає підстав для стягнення комісії за використання позики з таких міркувань. Позивач заявив до стягнення 10 660 грн., яку означив як «борг послуги». Проаналізуваши умови кредитного договору та позовні матеріали, зокрема розрахунок заборгованості, суд вважає, що вказану грошову суму позивач нарахував на підставі п. 2.4.1 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує комісію за використання кредиту, яка складає 1 % від суми кредиту та нараховується щоденно за супроводження договору, надання цілодобової підтримки позичальнику з приводу виконання умов договору, обслуговування заборгованості (за наявності). Нарахування і сплата комісії за використання здійснюється щоденно протягом дії договору із розрахунку кількості календарних днів у році. Нарахування повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День надання кредиту не враховується при нарахуванні комісії за використання, день повернення кредиту враховується при нарахуванні комісії за використання. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. На виконання вимог, зокрема п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Отже, банк має надати споживачу за визначеною формою детальний розпис усіх складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів, включно з передбаченою у договорі комісією за обслуговування, за кожним платіжним періодом. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти (такий правовий висновок викладений в п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17). У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (такий правовий висновок викладений в п. 31.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за обслуговування, встановленому у договорі, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. Суд констатує, що хоча в п. 2.4.1 кредитного договору і встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, однак не уточнено систематичності запиту такої інформації. В кредитному договорі не деталізовано в чому полягає суть послуг щоденного супроводження договору, надання цілодобової підтримки з приводу виконання умов кредитного договору та обслуговування заборгованості. При цьому, одночасно п. 3.3.2 кредитного договору визначено, що позичальник має право отримувати від кредитодавця інформацію з питань надання кредитодавцем фінансових послуг, право на отримання якої закріплено в законодавстві України. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (пункти 29-31). Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Отже, суд висновує, що умовами кредитного договору про обов`язок позичальника сплачувати кредитдавцю плату за щоденне обслуговування кредитної заборгованості («комісія за використання позики») по суті встановлено плату за дії, які вчиняються позичальником на користь кредитодавця, є прямою економічною метою останнього і не становлять платної банківської послуги. А тому, такі умови кредитного договору є нікчемними. Отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 10 660 грн. слід відмовити. VI.Судові витрати Щодо судового збору Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: partial