Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою в якій просив визнати за ним право на обов`язкову частку у спадщині після померлого [PERSON] та стягнути судові витрати по справі. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер батько Позивача [PERSON] . Проте Позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки ще була жива мати Позивача [PERSON] . [INFO] померла мати Позивача. Позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса Лесик В.Б., яка відмовила у прийнятті заяви. Відмова була мотивована тим, що 07 січня 2025 року було заведено спадкову справу №8/2025 на підставі заяви про прийняття спадщини №9 від 07 січня 2025 року від спадкоємця за заповітом №2-30 від 24 червня 2024 року. У відповіді також містилась інформація про відсутність документів, які підтверджували б право Позивача на обов`язкову частку у спадщині. За заповітом №111 від 20 листопада 2009 року Позивач є спадкоємцем [PERSON] та отримує у спадок старий житловий дерев`яний будинок по [ADDRESS] . Про заповіт №2-30 від 24 червня 2024 року Позивачу нічого не було відомо. Позивач вдруге звернувся із заявою до Приватного нотаріуса в якій вказав свій статус повнолітньої непрацездатної дитини померлого, надав копію пенсійного посвідчення серія [NUMBER] та просив видати свідоцтво про право на спадщину. Однак нотаріус надала відповідь на заяву Позивача в якій дійшла висновку про відсутність у позивача права на обов`язкову частку в спадщині. Позивач вважає, що відповідно до абзацу 16 ч.1 ст.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами від 15.02.2022 та чинного на момент відкриття спадщини), непрацездатними громадянами є зокрема особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії. Тобто, пільговий пенсійний вік прирівнюється до загального для цілей визначення непрацездатності у спадкових правовідносинах. У випадку позивача моментом відкриття спадщини є [INFO] (день смерті батька). Враховуючи, що позивач отримав пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно, він отримав статус «непрацездатної особи» та має право на обов`язкову частку у спадщині. За таких причин Позивач вважає за потрібне звернутися до суду із даним позовом. 12.01.2026 відповідач подав до суду відзив, у якому зазначив, що не погоджується із доводами позивача викладеними у позовній заяві. Так, [INFO] помер його дід [PERSON] , який на випадок своєї смерті залишив заповіт, який посвідчений 24 червня 2024 року Кропивницьким старостинським округом Калуської міської ради за реєстровим №2-30 на його користь. Він фактично проживав та продовжує проживати за зареєстрованою адресою по [ADDRESS] . Разом зі ним проживали його дід [PERSON] , та баба [PERSON] , яка померла [INFO] . 07 січня 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті діда [PERSON] . Нотаріусом [PERSON] було заведено спадкову справу №8/2025 і пізніше відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого. Так, нотаріусом вказано у листі від 12 вересня 2025 року №936/01-16, що на момент відкриття спадщини позивач не був пенсіонером. Пенсія була призначена позивачу за віком за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто на пільгових умовах. Відповідач звертає увагу, що отримання особою пенсії на пільгових умовах не свідчить про її непрацездатність, а тому в особи, яка на момент відкриття спадщини не досягла встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але яка має право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку в спадщині не виникає. Отже, враховуючи, що на момент відкриття спадщини ( [INFO] ) позивач, не досяг установленого законом пенсійного віку (60 років), права на обов`язкову частку в спадщині після смерті [PERSON] у нього не виникло. Крім цього, якщо спадщина, яка відкрилася на користь особи, яка має право обов`язкову частку у спадщині, не переходить до неї автоматично. Спадкоємець обов`язково має прийняти спадщину у визначений законодавством спосіб та у належні строки. Також позивачем не додано жодних документів щодо прийняття обов`язкової спадщини у законом встановлений термін. Сам позивач зазначає своє місце проживання (перебування) відмінне від місця проживання спадкодавця [PERSON] . Позивач більше двадцяти років фактично не проживає за адресою [ADDRESS] . З огляду на викладене просив відмовити у задоволені позову. 21.01.2026 від позивача поступила відповідь на відзив, яке мотивована наступним. Після смерті матері відповідача, [PERSON] відповідач більше 15 років проживав у його другої сестри [PERSON] в с. Голинь Калуського району і йому не відомо, чи відповідач чимось допомагав його батькам. При цьому Спадкодавець [PERSON] часто йому телефонував в Київ, за допомогу в копанні картоплі та порання по господарству. Вказує, що йому призначено пенсію на пільгових умовах по списку №1, ще 09.09.2019 році. Тобто на момент смерті батька, позивач 5 років, як був на пенсії і відповідно до закону має право на обов`язкову частку у спадщині. Позивач стверджує, що часто приїжджав до батьків у село і допомагав по господарству, він перемурував кухню, оскільки та диміла, та не давала тепла, замінив підлогу в кухні, придбав нові пластикові вікна. Також допомагав будувати нову хату, в якій живе відповідач. Вважає, що заповіт на користь відповідача є підроблений, оскільки батько не міг залишити його без спадку. На старості літ, відповідач та сестра позивача не вживали активних заходів для надання його батькові лікарської допомоги, вони могли підсунути новий заповіт для підпису, не сказавши спадкодавцеві за цей документ. Просив не брати до уваги відзив відповідача та задоволити його позовні вимоги. У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив їх задоволити у повному обсязі. Зазначив, що на час відкриття спадщини був непрацездатною особою, оскільки отримував пенсію на пільгових умовах, а відповідно має право на обов`язкову частку у спадщині. 10.02.2026 від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, викладену позицію у відзиві підтримує повністю, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вивчивши зміст позовної заяви, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, суд приходить до наступного висновку. На підставі копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.11.1970 року встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у графі батьки зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до заяви від 22.08.2025 позивач звертався до приватного нотаріуса Лесик В.Б. про прийняття спадщини за заповітом на майно, а саме на старий житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.9). Згідно заповіту посвідченого секретарем Кропивницької сільської ради М.Нестеренко, за реєстровим № 111 від 20.11.2009 року, заповідач [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: старий житловий дерев`яний будинок по [ADDRESS] заповів [PERSON] , а новий житловий будинок (незавершене будівництво) по [ADDRESS] та все інше майно, яке буде йому належати на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за Законом буде мати право, заповів [PERSON] (а.с.10). Листом приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Лесик В.Б. №880/01-16 від 22.08.2025 повідомлено [PERSON] , що заведена спадкова справа № 8/2025 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на підставі заяви про прийняття спадщини № 9 від 07.01.2025 року спадкоємця за заповітом. Заповіт, посвідчений 24 червня 2024 року Кропивницьким старостинським округом Калуської міської ради за реєстровим № 2-30, спадкодавець склав не на користь позивача, а на ім`я іншої особи. У зв`язку з наявністю заповіту, позивач не є спадкоємцем. Документи, які підтверджують право на обов`язкову частку у спадщині, відсутні (а.с.11). Згідно поданої позивачем заяви від 12.09.2025 до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Лесик В.Б., [PERSON] , просив видати свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , враховуючи його статус «непрацездатної дитини» (а.с.12). Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Лесик В.Б. №963/01-16 від 12.09.2025 повідомлено [PERSON] ,що на момент відкриття спадщини він не досяг установленого законом пенсійного віку (60 років), права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] у позивача не виникло (а.с.13). Згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 17.08.2021 [PERSON] призначено пенсію за віком (а.с.14). Відповідно до Рішення Броварського об`єднаного управління ПФУ №103650002344 від 11.08.2021, позивачу [PERSON] призначено пенсію за віком, дата звернення 09.09.2019 (а.с.49,50). З огляду на викладене документально підтверджено, що позивач [PERSON] перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком (пенсію призначено на пільгових умовах по Списку 1 із скороченням пенсійного віку) з 09.09.2019. Таким чином, суд виснує, що на момент відкриття спадщини позивачеві виповнилося 59 років, він є отримувачем пенсії на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку. Листом приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Лесик В.Б. №963/01-16 від 12.09.2025 нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне померлому [PERSON] , у зв`язку з відсутністю підстав для спадкування, а саме недосягнення [PERSON] пенсійного віку, що надає право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 1241 ЦК України. Норми права, які застосував суд. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (стаття 1 ЦК України). Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон) (частини 1,2 статті 4 ЦК України). Статтею 8 ЦК України встановлено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (частина 1 статті 9 ЦК України). Відносини з приводу спадкування є цивільними відносинами, відтак їх регулювання здійснюється актами цивільного законодавства, передбаченими статтею 4 ЦК України, а якщо ці відносини не врегульовані цивільним кодексом, вони регулюються іншими правовими актами, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Спадкування за заповітом регулюється главою 85 ЦК України. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України). Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України). Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України). Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця,непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті1241 ЦК України). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18)). Непрацездатність - це соціально-фізіологічний стан людини, який визначається її об`єктивною втратою чи зменшенням природних функцій організму або зниженням кваліфікації, значним зменшенням обсягу чи припиненням трудової діяльності, у разі настання якого особа втрачає засоби до існування та потребує матеріального соціального забезпечення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2018 року в справі № 525/216/17-ц (провадження № 61-29933 св 18)). При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини як зазначено зокрема, у постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18)). Частиною третьою статті 75 СК України визначено, що непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Сімейні відносини за суттю вони є цивільними, оскільки відповідають ознакам цивільних відносин, встановленим у частині першій статті 1 ЦК України. Статтею 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також - Закон №1058-IV), до якого задля визначення пенсійного віку, відсилає СК України, визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року із збільшенням страхового стажу в подальшому. Таким чином, для чоловіків встановлений пенсійний вік - 60 років. Відповідно до вимог статті 5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Методичні рекомендації щодо вчинення нотаріальних дій (схвалені органами Міністерства юстиції України 29 січня 2009 року; частина III, розділ 1, пункт 4) визначають, що у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку (для жінок досягнення 55 років, для чоловіків - 60 років), але які мають право на отримання пенсії на пільгових підставах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини 1,4 статті 77 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Висновки суду: Суд, застосував відповідні норми права, оцінив наявні докази, зіставив обставини справи із правилами, зазначеними в застосованих нормах права, й надав таку правову оцінку спірним правовідносинам. Предметом спору є вимоги позивача про визнання права на обов`язкову частку в спадщині, що залишилася після смерті його батька [PERSON] , на майно, яке спадкодавець заповів іншому спадкоємцю, зокрема, своєму онуку (відповідачеві). Тому ключовим питанням на яке має відповісти суд, чи відноситься позивач до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, і чи для визначення непрацездатності можуть застосовуватися норми публічних законів. Судом установлено, що на момент відкриття спадщини, 27.08.2024 року, позивач мав вік 59 років, отримував пільгову пенсію. Пенсію призначено позивачеві як працівнику, зайнятому повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, із зменшенням пенсійного віку, встановленого Законом №1058-IV. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений частиною 1 статті 1241 ЦК України, згідно з якою до кола таких осіб належать малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки. Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Позивач вважає, що є повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця посилаючись на те, що на момент відкриття спадщини отримував пільгову пенсію, був пенсіонером. Позивач зазначає, що Цивільний кодекс не містить поняття непрацездатної дитини, тому вважає, що при визначенні цього поняття для вирішення питання щодо віднесення позивача до кола осіб, що мають право на обов`язкову частку у спадщині, слід керуватися поняттям «непрацездатний громадянин» у статті 1 Закону №1058-IV. Але суд зазначає про безпідставність такої позиції, зважаючи на таке. Цивільний кодекс дійсно не мітить визначення повнолітньої непрацездатної дитини спадкодавця, водночас таке визначення міститься у статті 75 СК України. Покликаючись на вимоги статей 6 та частини першої статті 8 ЦК України, суд приходить до висновку, що саме норми статті 75 СК України за аналогією закону підлягають застосуванню до вирішення спірного питання, позаяк за своєю суттю регулюють цивільні відносини. До того ж, аналіз частини другої статті 1 ЦК України та статті 5 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дозволяє дійти переконання, що до спірних правовідносин для визначення поняття повнолітньої непрацездатної дитини спадкодавця не можна застосовувати норми статті 1 Закону №1058-IV, оскільки цей закон не є нормативним актом, що регулює цивільні відносини. Верховний Суд у постанові від 30.01.2025 у справі №638/7132/15-ц також виснував, що законодавець не передбачив у статті 1 ЦК України можливості застосування до регулювання цивільних відносин норм публічних законів. Згідно із частиною третьою статті 75 СК України непрацездатною вважається та особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Аналізуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що до повнолітніх непрацездатних дітей, які мають право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України, належать особи з інвалідністю (медичний критерій), а також які вважаються непрацездатними у зв`язку з досягненням встановленого законом пенсійного віку (віковий критерій). При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Оскільки на момент відкриття спадщини після смерті батька позивач не досяг загального пенсійного віку (60 років), останній не може вважатися непрацездатним, а тому у нього не виникло право на обов`язкову частку у спадщині. Суд зауважує, що врахування вікового критерію, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, не свідчить про застосування до регулювання цивільних відносин норм публічних законів, оскільки пенсійне законодавство в цьому випадку слугує виключно як орієнтир визначення змісту поняття «непрацездатність за віком» та відповідного показника встановленого законом пенсійного віку, якого цивільне законодавство у сфері спадкування не містить. Факт набуття позивачем права на пенсію на пільгових умовах не свідчить про те, що він є непрацездатною особою у розумінні статті 1241 ЦК України і має право на обов`язкову частку у спадщині. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 208/9389/15-ц (провадження № 61-32940св18); від 26 вересня 2019 року у справі № 303/674/17 (провадження № 61-29481св18); від 23 жовтня 2019 року у справі № 285/2298/16-ц (провадження № 61-28747св18); від 22 липня 2020 року у справі № 285/3561/17 (провадження № 61-37429св18). Судова практика у цій категорії справ є незмінною. Суд зазначає про хибність висновків позивача стосовно законодавчої логіки щодо пенсійного віку, позаяк, зважаючи на викладене, визначальним критерієм непрацездатності у розумінні статті 1241 ЦК України є загальний пенсійний вік (60 років). Натомість основним критерієм визначення права особи на пільгову пенсію є тривалість роботи в певних умовах та наявність страхового стажу, а не пенсійний вік. Пенсія, яку отримує позивач за правовою суттю є пільгою за роботу із шкідливими і важкими умовами праці. Тож сам по собі факт призначення пенсії на пільгових умовах не робить позивача повнолітньою непрацездатною дитиною у розумінні статті 1241 ЦК України. При цьому матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження непрацездатності [PERSON] , позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12,81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Outcome: dismissed