Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 27.09.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21.02.2019 року. Від шлюбу мають двох дітей неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю. Посилаючись на те, що відповідач не бачиться і не спілкується з дітьми, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, аліменти на їх утримання не сплачує, позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 15.10.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 16.01.2026 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити останній. Відповідач за неодноразовими викликами до суду не з`явився, явку представника не забезпечив, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Третьою особою було надано заяву про розгляд справи без участі їх представника. Враховуючи неодноразову неявку відповідача, ненадання ним відзиву на позов та думку сторони позивача, судом у відповідності до положень ст.ст.223,280,281 ЦПК України, було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку, за наявними у справі матеріалами. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першо-основою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 7 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Частиною 1 ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.ч.1,2,4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до правових наслідків згідно зі ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача. Як зазначила позивачка, вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, останні проживали у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2008 року, який було розірвано рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 21.02.2019 року у цивільній справі №264/7036/18, провадження №2/264/126/2019. Від шлюбу сторони мають двох дітей неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу між сторонами залишились проживати разом із позивачкою. Згідно характеристик за місцем навчання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вихованням дітей займаються мати [PERSON] та бабуся [PERSON] . Останні беруть активну участь у вихованні дітей, цікавляться успіхами у навчанні, підтримують постійний зв`язок із класним керівником та адміністрацією навчального закладу, відвідують батьківські збори. Батько дітей заклад освіти не відвідував, успіхами у навчанні не цікавився. Відповідно до доводів позовної заяви відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто на території, яка є тимчасово окупованою згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій від 28.02.2025 року № 376. Після окупації залишився й надалі проживати за вказаною адресою, з дітьми не спілкувався у будь-який спосіб, їх життям, навчанням, станом здоров`я, розвитком не цікавиться, участі в житті дітей приймає, допомоги на їх утримання не надає. З довідки Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , заборгованість за якими становить 251391 грн. 24 коп. Згідно висновку служби у справах дітей виконавчого комітету П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області визнано за доцільне позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що під час вирішення цього питання було перевірено умови проживання дітей, встановлено, що останні разом із позивачкою проживають із бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час проходження матір`ю військової служби дітей доглядає бабуся. Умови проживання задовільні, придатні для виховання та розвитку дітей. Таким чином, досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про те, що з моменту окупації території, на якій проживали позивачка з дітьми, та їх виїзду на підконтрольну Україні територію у 2022 році відповідач не спілкується з ними ані особисто, шляхом зустрічей, ані через засоби зв`язку, не цікавиться життям дітей, їх навчанням, інтересами, станом здоров`я; ухиляється від матеріального утримання дітей, зв`язок між ним та дітьми втрачено. Вказані обставини в своїй сукупності дають достатні підстави вважати, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомо нехтує останніми, що має постійний характер та продовжується на протязі тривалого часу. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, обгрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог і необхідність задоволення позову. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також слід стягнути судовий збір в сумі 968 грн. 96 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved