Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

25.03.2025 [PERSON] засобами поштового зв`язку звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, у якому просить виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з належної їй на праві власності частини житлового будинку [ADDRESS] , знявши їх з реєстрації місця проживання. Дану позовну заяву [PERSON] обґрунтовує тим, що 29.06.2021 на підставі договору дарування вона набула право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яким попередньо володів [PERSON] (її батько). Водночас, з моменту набуття права власності на житлове приміщення вона не може реалізувати своє право власності, оскільки у належній їй частині будинку проживають відповідачі, які фактично зареєстровані у вказаному будинку. Відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні належним на праві власності майном, не впускають до будинку. Фактично відповідачі своїми протиправними діями завдають їй значних матеріальних збитків. Також позивач вказує, що право користування належною їй частиною будинку у відповідачів було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім?ї якого вони були, що також підтверджується рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у справі №759/21530/15 від 15.06.2016 року. Разом з тим, на даний час відповідач [PERSON] вже є повнолітньою особою (23 роки). Більше того, вона є матір?ю двох малолітніх дітей [INFO] та [INFO], яких зареєструвала у вищезазначеному будинку, проте, проживати в ньому не можуть через протиправні дії відповідачів. Вона намагалася вирішити конфлікт мирно і 31.07.2021 року звернулась із листом-пропозицією до відповідачів у справі, однак останні відповіді не надали і вимоги листа-пропозиції не виконали. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2025 для розгляду даного позову визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю. Ухвалою суду від 01.04.2025 позовну заяву залишено без руху. 21.04.2025 позивачем усунено допущені недоліки. Ухвалою від 24.04.2025 судом відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників у судове засідання на 14.07.2025 року. У судовому засіданні 14.07.2025 позивач підтримує заявлений позов та просить задовольнити. Зауважує, що будинок був поділений на квартири, у яких порядок користування між власниками було встановлено за усною домовленістю. На прохання суду продемонструвала частину будинку, яка за усною домовленістю з іншими співвласниками належить їй на праві власності та в якій фактично наразі протиправно проживають відповідачі. Відповідач [PERSON] зазначає, що їй не було відомо про те, що частина будинку, у якому вона проживає разом зі своїм сином, була подарована її колишнім цивільним чоловіком доньці - позивачу [PERSON] . Підкреслила, що син зареєстрований у будинку за добровільною згодою [PERSON] - колишнього власника частини будинку. Фактичною підставою проживання у даному будинку називає рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову про їх виселення. На прохання суду вказала на плані будинку частину, в якій проживає разом із сином. У зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] судом відкладено засідання. У судовому засіданні 21.10.2025 судом задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Криворучка Ю.В. та залучено до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Святошинську районну у м. Києві державну адміністрацію. Судове засідання 17.11.2025 не відбулося та було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у Святошинському районному суді м. Києва. 19.11.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Безнощенко К.В. про долучення до справи копії нотаріальної засвідченої заяви [PERSON] , яка є однією із співвласників будинку, в якій остання підтвердила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають у тій частині будинку, яка на праві власності належить позивачу [PERSON] . Також [PERSON] зазначила, що проти виселення відповідачів не заперечує. У судовому засіданні 16.02.2026 відповідач [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, вказуючи на те, що він не має іншого житла, в якому міг би проживати, так само не має фінансових можливостей для звільнення займаного ним житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , та переїзду до нового помешкання. Підтвердив, що все життя проживав у вказаному будинку з матір`ю та батьком, в іншій частині будинку мешкають його рідні сестри та тітки. Відповідач [PERSON] повідомила суду, що до моменту реєстрації місця проживання у спірному житловому приміщенні вона була зареєстрована у м. Сквирі у будинку її старшого сина, який наразі не належить нікому на праві власності, оскільки є частиною спадкового майна після смерті її матері (спливає шестимісячний строк для прийняття спадщини). На запитання представника позивача про наявність у неї на праві власності іншого нерухомого майна зауважила, що вона не є власником жодного об`єкта, а після спливу строку для прийняття спадщини житловий будинок перейде у власність онуків. Щодо зазначеної адвокатом Безнощенко К.В. інформації про наявність у неї на праві власності земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку зауважила, що дійсно «на папері» вона є власником, однак фактично своє право власності не реалізує. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Криворучко Ю.В. у судовому засіданні зауважив, що колишній власник житлового приміщення згідно з технічним планом - квартири [ADDRESS] [PERSON] , перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках із відповідачем [PERSON] , надав добровільну згоду на заселення у належну йому частину будинку відповідача [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] від першого шлюбу. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син, який в рамках даного провадження є також відповідачем. Останній був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні у квітні 2010 року. Спільно із колишнім власником [PERSON] відповідачі проживали до 2015 року. У подальшому [PERSON] ініціював судовий процес щодо виселення цивільної дружини - відповідача [PERSON] та сина - відповідача Задворного із належного йому житлового приміщення, однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2016 [PERSON] (батьку) було відмовлено у задоволенні позову про виселення відповідачів у даному провадженні. При цьому, за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано право користування спірним житловим приміщенням. Дане судове рішення вважає преюдиціальним, а встановлені ним обставини не потребують доказування в будь-якому іншому судовому провадженні. Також адвокат вказує, що позовна заява не містить вимоги про позбавлення відповідачів права володіння та користування спірним житловим приміщенням, позивачем не оскаржується підстава реєстрації у даному будинку відповідачів та [PERSON] , яка на момент вселення була неповнолітньою. Тривалий час позивач не цікавилася долею свого майна, не утримувала його, не слідкувала за ним, не сплачувала рахунки за утримання будинку, натомість, це робили відповідачі. Наразі позивач силовим способом намагається виселити відповідачів, які на законних підставах проживають у вказаному будинку. Окремо адвокат звернув увагу, що відповідачі не мають іншого житла, в якому вони могли б проживати у разі задоволення даного позову та виселення їх із займаного наразі житлового приміщення. Позивач не надала суду доказів, що фактично відповідачі перешкоджають їй реалізувати своє право власності стосовно належного відповідно до договору дарування житлового приміщення. У той же час, позивач має інше житло, в якому постійно проживає. Враховуючи наведене, адвокатом просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На запитання представника позивача щодо можливості позивачем [PERSON] вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю адвокат Криворучко Ю.В. зазначив, що позивач може так само вселитися у спірне приміщення та проживати у ньому. Суд, вислухавши доводи учасників провадження, ретельно дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу приписів ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожен доказ повинен відповідати законодавчо закріпленим вимогам, а саме - бути належними, допустимими, достатніми та достовірними. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У свою чергу, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наведене являє собою критерій допустимості наданих стороною доказів. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Приписами ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У той же час положеннями ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] , який володів спірним приміщенням до 29.06.2021, добровільно вселив до належної їй частини житлового будинку відповідача [PERSON] , її неповнолітню доньку [PERSON] . Водночас, після зміни власника приміщення новий власник - позивач [PERSON] не надала згоду на проживання відповідачів у належній їй частині житлового будинку. У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У той же час ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Згідно з ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. У даному випадку порядок користування будинком [ADDRESS] визначено за усною домовленістю між трьома власниками житлового приміщення. Так, за позивачем [PERSON] визначено квартиру [ADDRESS] , яка розташована у вказаному будинку. Сторони провадження продемонстрували суду на плані будинку кімнати, які займають відповідачі. Дійсно, вказана житлова площа є тією, яка за усною домовленістю співвласників виділена у власність [PERSON] та якою фактично користуються інші особи - відповідачі. У постанові від 01.03.2023 у справі №396/1389/21 Верховний Суд наголосив, що при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У даному провадженні судом встановлено, що відповідно до договору дарування частини житлового приміщення від 29.06.2021 позивач [PERSON] набула у власність 49/200 часток житлового будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7-10). У п. 6 вказаного договору зазначено, що дарувальник стверджує, що відносно частини житлового будинку, яка дарується, не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами. Крім того, абзац другий п. 8 договору містить застереження про те, що дарувальником надано заяву, в якій останній повідомляє про те, що неповнолітні та малолітні, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користуватися будинком, частина якого є предметом цього договору. Із аналізу наведених положень договору можна дійти висновку про те, що попередній власник частини житлового приміщення [PERSON] , укладаючи договір дарування із [PERSON] , фактично підтвердив ту обставину, що дана частина будинку не передана у користування іншим особам, у тому числі, й відповідачам у даному судовому провадженні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Криворучко Ю.В. посилається на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2016, яким за відповідачами визнано право користування спірним житловим приміщенням. Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що дане судове рішення мало позитивний результат для відповідачів з урахуванням того, що станом на день вирішення даного питання судом, відповідач [PERSON] був неповнолітнім, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову щодо виселення [PERSON] та його законного представника - матір [PERSON] . Водночас, станом на день розгляду та ухвалення рішення в рамках даного судового провадження відповідач [PERSON] є повнолітньою особою, а тому, посилання адвоката на висновки даного рішення є помилковим. Крім того, в рамках судового провадження №759/21530/15 принципове значення мала та обставина, що [PERSON] був власником спірного приміщення на момент звернення до суду із позовом, попередньо добровільно вселив відповідача [PERSON] та її неповнолітню доньку, а станом на день розгляду у житлі проживали відповідач [PERSON] із двома неповнолітніми дітьми, а тому суд став на захист інтересів відповідачів. Разом з тим, із плином часу власник спірного житлового приміщення змінився, [PERSON] не надає згоди на подальше використання належного їй житлового приміщення відповідачами [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про дійсне порушення відповідачами належного позивачу права за законом власності. Також до позовної заяви [PERSON] долучено копію заяви [PERSON] - попереднього власника спірного житлового приміщення, зі змісту якої вбачається, що відповідач [PERSON] перешкоджала фактичному володінню та користування житловим приміщенням і попередньому власнику [PERSON] , останній намагався врегулювати питання мирним шляхом, однак через відсутність належної реакції з боку відповідачів - змушений був звернутися до правоохоронних органів (т. 1 а.с. 21-23). Твердження позивача про бажання та спроби врегулювати питання про добровільне виселення відповідачів із займаного приміщення підтверджується долученим до позову листом, зверненим до відповідача [PERSON] , датований 31.07.2021 року (т. 1 а.с. 24). Доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Криворучка Ю.В. стосовно відсутності у відповідачів іншого майна на праві власності, зокрема такого, в якому вони могли б проживати, спростовано представником позивача - адвокатом Безнощенко К.В. у ході розгляду справи. На підтвердження факту введення суду в оману стороною позивача долучено до позовної заяви інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, з якого вбачається, що за відповідачем [PERSON] зареєстровано земельну ділянку по [ADDRESS] . Вказана інформація знайшла своє підтвердження при перевірці судом відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, із відповіді №2345102 від 16.02.2026 вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3221887501:05:095:0105 площею 0,1017 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідач має також у власності земельну ділянку із кадастровим номером 3221887501:05:095:0101 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Із отриманих відомостей також встановлено, що відповідач [PERSON] володіє на праві власності житловим будинком загальною площею 57,3 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що у власності відповідача [PERSON] є інше житлове приміщення, яким вона володіє на праві власності, та в якому у разі задоволення позову [PERSON] про виселення має можливість проживати разом із своїм сином відповідачем [PERSON] . Також суд критично ставиться до тверджень представника відповідача [PERSON] - адвоката Криворучка Ю.В. про те, що позивач [PERSON] не утримувала належну їй частину житлового будинку, не слідувала за нею, оскільки фактично, як встановлено у ході розгляду справи, позивач була примусового усунена від участі в утриманні будинку, зокрема, належної їй частини. Саме протиправні дії відповідачів сприяли тому, що [PERSON] фактично не могла повноцінно реалізувати своє право власності на належну частину будинку. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. В рамках даного судового провадження судом встановлено, що позивач [PERSON] не може повноцінно реалізувати належне їй право власності, вільного користування та володіння належним житловим приміщенням - часткою житлового будинку по [ADDRESS] , відчужити майно, а також користуватися ним разом зі своїми дітьми, зареєстрованими у вказаному приміщенні. У той же час, суд погоджується із твердженнями представника позивача - адвоката Безнощенко К.В. про те, що доводи сторони відповідача про наявність у позивача іншого майна на праві власності не стосуються предмета даного спору, не підлягають доказуванню у даному провадженні та не впливають на наявність перешкод у користуванні позивачу належним їй майном з боку відповідачів. Враховуючи встановлені у ході розгляду справи обставини, суд вважає доведеним позивачем [PERSON] про наявність порушень її права власності відповідачами [PERSON] та [PERSON] , які після зміни власника житлового приміщення та відсутності згоди нового власника на проживання у належній їй частині будинку, продовжують самовільно та протиправно займати житлову площу, не допускати власника до приміщення будинку, а тому доходить висновку про необхідність задоволення даного позову шляхом виселення відповідачів із належного позивачу житлового приміщення. На переконання суду, застосований спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача [PERSON] відповідає принципам здійснення цивільного судочинства, прияє ефективному та справедливому вирішенню даного судового спору та узгоджується із практикою ЄСПЛ та правовими позиціями Верховного Суду. Щодо вимог позивача про стягнення із відповідачів судових витрат суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В силу приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позивач [PERSON] , звертаючись до суду із даним позовом, сплатила судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується долученою до справи квитанцією №0.0.427276718.1 від 25.03.2025 (т. 1 а.с. 6), а також у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується долученою до справи квитанцією №0.04313742891.1 від 16.04.2025 (т. 1 а.с. 62), а суд за результатами судового розгляду дійшов висновку про необхідність задоволення даного позову у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути із відповідачів на користь позивача суми раніше сплаченого судового збору.

Outcome: approved