Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

27.06.2025 до суду надійшла позовна заява Виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , у якій позивач просить суд: позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина малолітнього [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки усіх видів доходу, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь особи чи установи, яка у подальшому буде здійснювати догляд за нею. В обґрунтуванні позовної заяви зазначено про те, що відповідачі є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Батько дитини [PERSON] перебуває в Державній установі «Житомирська установа покарань (№8) в м. Житомирі, проспект Незалежності, 172. [PERSON] злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, не здійснює належного догляду за нею, не забезпечує необхідним харчуванням, поводиться агресивно по відношенню до дитини, не цікавиться її розвитком та вихованням, не створює належних умов проживання, відмовилась від виконання обов`язків по вихованню та утриманню сина. Спроби суб`єктів соціальної роботи посприяти тому, шоб мати [PERSON] належним чином виконувала свої батьківські обов`язки були безуспішними, а батько дитини перебуває під слідством та інформації щодо його думки про відмову дружини від дитини немає, інтересу до життя дитини від не виявляє, а тому прийнято рішення звернутися до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідачів та стягнення аліментів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судові засідання не з`являлася, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань не подав, ухвала про відкриття провадження по справі, позовна заява з додатками, судові повістки, направлені відповідачці поштовим зв`язком, повернулись на адресу суду не врученими адресату. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у позові. Представник третьої особи у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідачів батьківських прав. Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серією [NUMBER] . Запис про батька записано відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису № 00051917275 від 20.06.2025 про народження [PERSON] . Відповідно до копії листа служби у справах дітей Коростишівської міської ради від 21.06.2023 № 01-48/256, повідомляє службу у справах дітей Житомирської міської ради про те, що діти які перебувають на обліку служби у справах дітей Коростишівської міської ради, як такі, які перебувають у складних життєвих обставин: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , змінили своє місце проживання, а саме з матір`ю, [PERSON] та проживають за адресою: [ADDRESS] . Та просили взяти дітей а облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставин. Наказом № 81-П Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради від 07.07.2026, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставин. Служба у справах дітей Черняхівської селищної ради листом від 27.09.2023 за № 01-32/300 повідомлено Службу (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, щодо тимчасового влаштували [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] до кризового центру матері і дитини «Дім мами» який знаходиться у Вінницькій області Проведено бесіду з [PERSON] , в ході бесіди остання категорично відмовилась від влаштуванні до кризового центру. Завідувач відділення в якому перебувала [PERSON] повідомила, що її виписують, також зазначила, що дитину направляють до обласного дитячого невролога на обстеження. Згідно копії довідки КНП «Житомирський обласний спеціалізований будинок дитини для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» Житомирської обласної ради від 29.02.2024 № 171/03-14, [PERSON] , [INFO] , знаходився на повному державному утриманні та вихованні в КНП «Житомирський обласний спеціалізований будинок дитини» Житомирської обласної ради з 16.12.2021 ро 29.02.2024. 29.02.2024 [PERSON] вибув з будинку дитини на підставі висновка служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради щодо доцільності передачі малолітнього [PERSON] в рідну сім`ю від 28.02.2024 №424/1/549. Висновком служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради щодо доцільності передачі малолітнього [PERSON] в рідну сім`ю від 28.02.2024 №424/1/549 повернуто на виховання матері [PERSON] , [INFO] , її малолітню дитину [PERSON] , [INFO] [PERSON] разом з сином [PERSON] , з 08.06.2023 по 08.09.2023 проживали в орендованому житлі в гуртожитку в [ADDRESS] , де проведено обстеження умов проживання суб`єктами соціальної роботи. З`ясовано, що [PERSON] , мала конфлікт з сусідами, які робили їй зауваження через недогляд за малолітнім сином та власницею кімнати через несплату рахунків та оренди. В певні дні вересня та жовтня [PERSON] з сином [PERSON] перебувала в готелі розважального комплексу « [INFO] » її було відвідано спеціалістами служби та центру соціальних служб. Дитина мала ознаки недогляду, були відсутні продукти харчування та приготовлені страви, їх було влаштовано до КП «Дитяча лікарня ім. В.Й. Башека» Житомирської міської ради з метою обстеження дитини. Мати не надавала дозволу проводити дитині певні медичні обстеження, співпрацювала з медпрацівниками частково. Їх було виписано та в подальшому мати не знайшла посійного місця проживання. Останній було запропоновано влаштувати малолітнього сина [PERSON] до КНП «Житомирський обласний спеціалізований будинок дитини для дітей сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків» Житомирської обласної ради з метою вирішення питання з житлом, однак вона відмовилась. Певний час проживала в Черняхівськму районі, з її слів жила у родичів чоловіка. Через конфлікти з ними, опинилась з дитиною на вулиці. Останній було запропоновано влаштуватися до кризового центру матері і дитини «Дім, мама» у Вінницькій області, однак остання відмовилась. Спроби проводити профілактичні роботи з [PERSON] , однак остання не надавала інформацію про своє місце перебування, на зв`язок виходила рідко. Оскільки обставини, що склалися, можуть нести безпосередню загрозу життю та здоров`ю дитини, службою було надіслано листи до Житомирського районного управління поліції щодо встановлення місця перебування матері та дитини. 16.10.2023 було з`ясовано, що [PERSON] з сином [PERSON] перебувають в КП «Дитяча лікарня ім. В.Й. Башека» Житомирської міської ради. 16.01.2024 постановою Житомирського апеляційного суду залишено рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27.06.2023 без змін. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 27.06.2023 відмовлено у задоволені позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів з відповідачів на користь малолітніх дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Згідно копії акту обстеження умов проживання від 14.03.2024, мати [PERSON] ухиляється від належного виконання батьківських обов`язків відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] , не забезпечує їх належним харчуванням, за наявності продуктів харчування не готує страв, не звертається за медичною допомогою, відмовляється від влаштування дітей до дошкільного навчального закладу, працевлаштовуватися не планує. 19.03.2024 [PERSON] з`явилася до служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради та повідомила, що відмовляється від сина [PERSON] , [INFO] , про що написала відповідну заяву. 18.06.2025 [PERSON] разом з дитиною [PERSON] затримана у нічний час працівниками патрульної поліції в районі Житомирського автовокзалу та поміщена до кризового центру, оскільки не мала місця проживання. На момент затримання малолітній [PERSON] мав недоглянутий вигляд, був одягнений у брудний одяг, голодний, мав ознаки застудного захворювання, у зв`язку з чим на підставі акту проведення оцінки рівня безпеки дитини малолітній [PERSON] був вилучений від матері та поміщений до КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради, що підтверджується копією листа від адміністрації від 19.06.2025. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.06.2025 № 874 «Про відібрання у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , затвердження висновку щодо позбавлення батьків дитини батьківських прав та направлення малолітнього до закладу інституційного догляду та виховання дітей» вирішено відібрати у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Копією наказу служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради від 20.06.2025 № 52-С, малолітнього [PERSON] , [INFO] , взято на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, служби (управління) у справах дітей міської ради, як дитину, яка залишилась без батьківського піклування. 13.09.2005 Черняхівським районним судом Житомирської області винесено вирок, яким [PERSON] визнати винуватим за ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 1 (один) місяць. Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за попереднім вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2022 у справі №293/2543/21, визначити [PERSON] остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2(два) місяці. Строк відбування покарання [PERSON] рахувати з моменту фактичного відбування покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 19.01.2022 у справі №293/2543/21. [PERSON] визнати винуватою за ч. ст. 185 КК України і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнити від відбування призначеного судом покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 (один) рік. Копією характеристики адміністрації державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 09.05.2024, [PERSON] , [INFO] , утримується в слідчому ізоляторі при державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)" з 28.09.2022. За час перебування в слідчому ізоляторі ув`язнений [PERSON] зарекомендував себе посередньо, допустив 5 порушень режиму тримання за що 5 разів був притягнутий до дисциплінарної відповідальності адміністрацією установи. Заохочень не має. У взаємовідносинах з іншими ув`язненими не конфліктний, на критику в свою адресу реагує адекватно, належні висновки робить не завжди своєчасно. У спілкуванні з представниками адміністрації установи намагається бути тактовним, але з метою поблажливого ставлення до себе. В особистих бесідах не щирий, маніпулятивний, намагається нав`язати свою думку співрозмовнику. З 20.07.2023 перебуває на профілактичному обліку як особа схильна до самогубства та членоушкодження демонстративно-шантажного характеру. Зі слів ув`язненого та згідно матеріалів особової справи підтримує стосунки з дружиною шляхом отримання посилок, передач. Взаємовідносини з нею добрі. За характером ув`язнений [PERSON] скритний, маніпулятивний. Рівень розвитку інтелекту відповідає віку. Цілеспрямованість пристосувальна, відношення до соціальних норм задовільне, по відношенню до себе несамокритичний. Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 874 від 20.06.2025, затверджено висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [PERSON] № 874 від 20.06.2025 зазначено, виходячи з інтересів дітей, виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України(частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідачів на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України(статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.150,151,152,155 СК України). Відповідно до ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно висновку Органу опіки та піклування, позбавлення відповідачів батьківських прав щодо дитини є доцільним, і суд не вбачає підстав ставити такий висновок під сумнів. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що батьки не цікавляться життям дитини. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що мати дитини, тривалий час свідомо не піклується про свого малолітнього сина, не забезпечує його фізичний та духовний розвиток, не стежить за його здоров`ям, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Також після рішення суду, яким відмовлено у позбавленні батьківських прав відповідачів щодо дитини [PERSON] , [INFO] , відповідачі свою поведінку не змінили. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] , судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що відповідач свою поведінку не змінив, щодо дитини, тривалий час не спілкується зі своєю дитиною, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не надає кошти на його утримання. Така бездіяльність відповідача, на переконання суду, свідчить про ухилення та небажання виконувати ним своїх обов`язків по вихованню дитини. Також те, що батько на даний час перебуває ДУ «Коростенська ВК (№71), не свідчить про неможливість виконання ним батьківських обов`язків, оскільки відповідач має можливість цікавитись життям дитини, та проявляти турботу. Суд зауважує про відсутність доказів, які б свідчили про вжиття відповідачами будь-яких дій (заходів) щодо зміни ситуації, яка склалася, що в свою чергу, давало б суду підстави вважати, що відповідачі бажають виправити свою поведінку в інтересах дитини. Постановою від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17 КЦС ВС вказано, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. Кожна дитина має право на найкраще. На турботу, любов, освіту, розвиток. Це те, про що говорить стаття 3 Конвенції ООН про права дитини, і те, чого заслуговують діти. Діти мають отримувати все необхідне з перших днів життя. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що поведінка матері, яка фактично залишила дитину на піклування держави, та неможливість виконання батьківських обов`язків батьком, що перебуває під вартою, створюють умови, що прямо загрожують життю, здоров`ю та розвитку дитини, та є підставою для негайного втручання в її інтересах. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав стосовно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що повністю відповідає інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч. 4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дітей. Представник позивача просить стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) з кожного, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. При вищевикладених обставинах, судом враховується, що відповідачі є особами працездатного віку, законодавчо на останніх покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку, що з відповідачів підлягає стягненню аліменти на дитину у розмірі 1/4 частки заробітку(доходу) з кожного, але неменше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення дитиною повноліття, що є законодавчо визначеним мінімумом аліментів на дитину. Одночасно судом враховується, що статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору, отже, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів. Так, враховуючи вимоги ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з кожного відповідача на користь держави за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів.

Outcome: approved