Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Бузької сільської ради Вознесенського району про скасування рішення та відновлення меж земельної ділянки, в якому зазначала, що у 2009 році її батько [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,2201 га, розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822084201:04:003:0006, що було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2009 року, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010948800241. [INFO] [PERSON] помер. За заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М. після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №5/22 від 23 лютого 2022 року. З метою оформлення своїх спадкових прав та у зв`язку зі зміною конфігурації, лінійних промірів спадкової земельної ділянки позивачка звернулася до ФОП [PERSON] для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж ділянки в натурі (на місцевості) з присвоєнням їй кадастрового номера. Проте, при оформленні технічної документації та встановленні межових знаків, було виявлено накладення на спадкову ділянку сусідньої земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822084200:04:003:0040, яка була надана [PERSON] у власність на підставі рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 11 травня 2018 року за №08 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі». В подальшому накладення меж земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] також підтвердила й комісія Бузької сільської ради Вознесенського району окремим актом. Оскільки [PERSON] відмовляється від вчинення дій, направлених на усунення виявленого порушення, яке перешкоджає позивачці використати своє право на спадкування майна батька та в повному обсязі реалізувати права власниці земельної ділянки, а тому [PERSON] просила скасувати рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 11 травня 2018 року за №08 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» в частині затвердження технічної документації та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822084200:04:003:0040, а також відновити межі суміжних земельних ділянок, зобов`язавши [PERSON] привести межі належної йому земельної ділянки у відповідність до межі ділянки [PERSON] з урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи, усунувши накладення ділянок розміром близько 0,018 га. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представниця [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, оспорював доводи позивачки щодо наявності накладення його земельної ділянки на ділянку [PERSON] та твердження [PERSON] про те, що остання зверталася до нього з приводу усунення порушення. Також при вирішенні спору просив врахувати ту обставину, що на стадії розроблення та затвердження технічної документації, а також передачі йому у власність земельної ділянки площею 0,25 га не було встановлено накладення вказаної ділянки на інші. У той же час [PERSON] , як власник суміжної земельної ділянки, надав дозвіл на передачу ділянки відповідачу у тих межах, у яких вона була передана у власність. Представник відповідача Бузької сільської ради в судове засідання не з?явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника Бузької сільської ради, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представниці [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що у 2009 році батько позивачки [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,2201 га, розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822084201:04:003:0006, що було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2009 року, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010948800241. [INFO] [PERSON] помер. За заявою [PERSON] приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М. після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №5/22 від 23 лютого 2022 року. З моменту прийняття [PERSON] спадщини остання відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України набула право на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] . З метою оформлення своїх спадкових прав та у зв`язку зі зміною конфігурації, лінійних промірів спадкової земельної ділянки позивачка звернулася до ФОП [PERSON] для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж ділянки в натурі (на місцевості) з присвоєнням їй кадастрового номера. Проте, при оформленні технічної документації та встановленні межових знаків, було виявлено накладення на спадкову ділянку сусідньої земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822084200:04:003:0040, яка була надана [PERSON] у власність на підставі рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 11 травня 2018 року за №08 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі». Також було підтверджено, що конфігурація та лінійні проміри спадкової земельної ділянки були змінені та відрізняються від тих, що були на час набуття спадкодавцем вказано ділянки. З копії технічної документації, виготовленої ФОП [PERSON] , вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було погоджено нову конфігурацію спадкової ділянки та межі суміжних земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до фактичної конфігурації та меж на час виготовлення документації. Проте [PERSON] не подала вказану технічну документацію на затвердження, натомість 10 жовтня 2023 року звернулася до Бузької сільської ради з метою обстеження та встановлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] . 06 листопада 2023 року представники Бузької сільської ради провели комісійне обстеження вказаної ділянки, під час якого було встановлено, що межі земельної ділянки по [ADDRESS] не співпадають з межами, визначеними у Державному акті на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2009 року (на час передачі у власність [PERSON] ). Також підтверджено наявність накладення меж вказаної ділянки та ділянки [PERSON] . Водночас, з наявної в матеріалах справи копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] по [ADDRESS] , виготовленої ПП «Земля», вбачається, що на час її виготовлення [PERSON] , як суміжний землекористувач, погодив конфігурацію та межі наданої [PERSON] земельної ділянки. На час розгляду справи вказані конфігурація та межі ділянки [PERSON] не змінювалися та відповідають межам та конфігурації ділянки, яка надавалася [PERSON] у власність. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 23 вересня 2025 року №1874: - фактичний порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , кадастровий №4822084201:04:003:0006, не відповідає межам цієї земельної ділянки, визначеним в правовстановлюючому документі - Державному акті на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2009 року, зареєстрованому у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010948800241, по спільній межі із земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS] з кадастровим №4822084200:04:003:0040. Встановити фактичний порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , кадастровий №4822084201:04:003:0006, не виявилося можливим у зв?язку з відсутністю межових знаків, які б чітко визначали її межі; - земельна ділянка по [ADDRESS] , кадастровий №4822084201:04:003:0006, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 грудня 2009 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010948800241, накладається на земельну [PERSON] по [ADDRESS] з кадастровим №4822084200:04:003:0040. Площа накладення становить 0,0594 га; - межа, яка проходить між земельними ділянками по [ADDRESS] , кадастровий №4822084201:04:003:0006, та по [ADDRESS] з кадастровим №4822084200:04:003:0040, відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою, має різне розташування умовної лінії, тобто не співпадає, зазначена графічно у дослідницькій частині висновку. Таким чином, судом встановлено факт накладення земельних ділянок по [ADDRESS] , кадастровий №4822084201:04:003:0006, та по [ADDRESS] з кадастровим №4822084200:04:003:0040. Таке накладення було наслідком дій суміжних землекористувачів та помилками в формуванні земельної ділянки по [ADDRESS] з кадастровим №4822084200:04:003:0040, як окремого об?єкта цивільних прав, а також неточностями під час винесення меж суміжних земельних ділянок в натурі. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5, 7, 10, ст. 79-1, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України (в редакції на час формування та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Таким чином, передачі у власність чи користування громадян або юридичних осіб підлягають лише вільні земельні ділянки. Земельні ділянки, що належать фізичним або юридичним особам, можуть передаватися у власність або користування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Водночас, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України). Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Водночас, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 4 ст. 388 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17). Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (наприклад: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 у справі № 487/10132/14, від 16 червня 2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 та ін.). Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18). Оскаржуване рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 11 травня 2018 року за №08 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення за відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним саме по собі не поновить порушене право або законний інтерес позивачки. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 12 вересня 2023 у справі № 910/8413/21). Водночас, у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена законного права володіння своєю земельною ділянкою, що вибула з її володіння не з її волі та перейшла у володіння (власність) іншої особи, є віндикаційний позов, тобто витребування майна з чужого незаконного володіння. Інші способи захисту такого права (зокрема оскарження рішення органу місцевого самоврядування про передачу ділянки у власність) не є ефективними за таких обставин та не поновлять порушене право. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] бажає поновлення своїх прав шляхом відновлення володіння частиною належної їй земельної ділянки, яка перетинається з земельною ділянкою відповідача. З урахуванням наведеного, задоволення вимоги позивачки про скасування рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 11 травня 2018 року за №08 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» не приведе до відновлення порушених прав та інтересів позивачки, тобто обраний спосіб поновлення права не є належним та ефективним. Належним та ефективним у цьому разі буде звернення із віндикаційним позовом. Крім того, зміст позовної заяви свідчить про те, що у цій справі позивачка заявляє вимогу про визнання недійсним рішення Бузької сільської ради від 11 травня 2018 року за №08 в цілому (просить визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку позивачки). У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 звернула увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким надано у власність відповідача земельну ділянку, в цілому (а не в частині ділянки, яка накладається), призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Отже, з огляду на це, належним способом захисту порушеного права є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається. При цьому, позивач має довести, яка саме земельна ділянка та в яких межах накладається на ділянку позивача. Така земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Тому належним (правомірним) способом захисту права позивачки може бути віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, відносно якої існує спір (накладення ділянки суміжного землекористувача). Також, з урахуванням вищевстановленого, є неналежною, передчасною (до розгляду віндикаційного позову) та недоведеною вимога позивачки про відновлення меж земельних ділянок. Зокрема, на час ухвалення рішення залишається невирішеним питання розмежування земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] , як суміжних землекористувачів. Саме в межах розгляду віндикаційного позову може бути надана оцінка вказаним обставинам, а також діям суміжних землекористувачів щодо самостійного погодження ними меж земельних ділянок (у тому числі за фактичним користуванням). Крім цього, вимога [PERSON] про визначення меж земельних ділянок є неконкретною, оскільки ні самостійно, ні на вимогу суду сторона позивачки не змогла визначитися та зазначити лінійні проміри, координати, поворотні точки, відносно яких межі земельних ділянок сторін підлягають відновленню, а також не доведеними відповідними доказами. При цьому, залишається невстановленим фактичний порядок користування сторонами суміжними земельними ділянками. Зокрема, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 23 вересня 2025 року №1874, встановити, який фактичний порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , кадастровий №4822084201:04:003:0006, не виявилося можливим у зв?язку з відсутністю межових знаків, які б чітко визначали її межі. За встановленого, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення. В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: dismissed