Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231757380382) та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 10.02.2006 року. Вказані обставин встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2015 року у справі № 757/9901/14-ц. На підставі вказаних судових рішень 14.03.2025 за позивачем було зареєстровано право власності. 11.08.2025 Управління поліції охорони міста Києва НПУ, з яким укладено Договір про охорону спірного майна, повідомило заявника, що в квартирі нібито з`явились нові власники та вимагають переукласти Договір на охорону квартири. Отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що новим власником квартири стала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2025, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. Вказує, що [PERSON] перебуває в Йорданії з 2008 року, і з того часу на території України не перебував, Договір купівлі-продажу квартири від 01.08.2025 не укладав. Вважає його підробленим, оскільки договір не підписував та в цей час на території України не перебував, підпис у договорі не заявника, адреса реєстрації заявника не вірна, заявник ніколи не був зареєстрований в Луганській області. У Договорі купівлі-продажу квартири від 01.08.2025 вказано, що продавець діяв на підставі Посвідки про постійне проживання № [NUMBER] від 23.01.2013.Однак має посвідку на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 10 квітня 2003 року безтерміново, в якій зазначено адресу реєстрації: [ADDRESS] , яка з 2003 року не змінювалась. Зазначає, що Договір купівлі-продажу квартири від 01.08.2025 укладено від імені позивача з іншою особою на підставі посвідки на постійне проживання іншої особи або ж на підставі підробленого документу. Отже, позивача було незаконно без його волі та згоди позбавлено права власності на спірне майно. Ухвалою судді від 26 серпня 2024 року відкрито провадження в указаній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 2 жовтня 2025 року витребувано у: - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В. (01034, м. Київ, вул. Ярославів вал, 30/18, оф.16), зокрема матеріали нотаріальної (реєстраційної) справи щодо оформлення та реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; - Департамента з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 231757380382 (квартири [ADDRESS] ). 21 жовтня 2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що [PERSON] офіційно придбала та у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на вказану квартиру. Вважає, що позивач безпідставно кореспондує договір купівлі-продажу квартири від 01.08.2025 як неукладений, оскільки жодні правові підстави для застосування норм права щодо витребування майна із володіння [PERSON] відсутні. Зазначає, що позивач неправомірно вчинює дії у формі пред`явлення цього позову, спрямовані на завдання шкоди [PERSON] та незаконного позбавлення її права власності на квартиру. 29 жовтня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що посвідка про постійне проживання № [NUMBER] від 23.01.2013, на підставі якої було ідентифіковано особу продавця та відчужено спірну квартиру на користь третьої особи, територіальними органами та підрозділами ДМС не оформлювалась. Вказане підтверджує той факт, що спірна квартира була відчужена не власником, а третьою особою за недійсним (підробленим) документом. ДПС України підтверджено, що як мінімум з 2017 року позивач не перетинав кордон України. Згідно дипломатичного паспорту позивача Йорданського Хашимітського королівства, строк дії якого з 17.09.2013 по 16.09.2017, позивач займав посаду в уряді Йорданії, відповідно й проживав в Йорданії. Вказане є додатковим підтвердженням того, що як мінімум з 2013 року позивач не проживав й не перебував на території України. 4 листопада 2025 року від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надійшли витребувані ухвалою суду докази. Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача та відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечили, у задоволенні позову просили відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасюк Михайло Вікторович про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасюк Михайло Вікторович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2013 року - залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] - відмовлено. Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав від 17 березня 2025 року № 418144889 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77840444 від 17 березня 2025 року, яким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року 757/9901/14-ц. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 1 серпня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. зареєстрованого за № 1104, встановлено, що квартира [ADDRESS] була продана громадянином Йорданії [PERSON] , посвідка на постійне проживання № [NUMBER] , дата видачі 23.01.2013, орган, що видав: 1401, підстави видачі: 03/01, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - громадянці України [PERSON] . Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що 15 серпня 2025 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження № 12025100060001470 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2025 року у справі № 757/39386/25-ц у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231757380382), що належить на праві приватної власності [PERSON] . Державна міграційна служба України листом від 22.08.2025 № 8.1-9110/1-25 на адвокатський запит від 19.08.2025 повідомила, що посвідка серії [NUMBER] територіальними органами та підрозділами ДМС не оформлювалась. Головне Управління ДМС у Донецькій області листом від 25.08.2025 № 1401.3.1-2442/14.3-25 на адвокатський запит від 19.08.2025 повідомило, що за наявними обліками ЄІАС УМП та ГУ ДМС у Донецькій області, інформація щодо видачі посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 23.01.2013, орган видачі 1401, відсутня. Державна прикордонна служба України листом від 25.08.2025 № 19/68560-25 на адвокатський запит, повідомила, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 08.11.2017 по 25.08.2025 (станом на 15:16) особа без громадянства [PERSON], [INFO] р.н., в Базі даних не виявлено. Відповідно до посвідки на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 10 квітня 2003 року, безтермінової, встановлено, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2003 року. Статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Як визначено у ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних , житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Як визначено у ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Як визначено у ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як визначено у п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 2 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 754/12170/16-ц. Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що дійсний власник майна рішення про відчуження спірного нерухомого майна не приймала, а відповідач у встановленому чинним законодавством порядку право власності на вказане майно не набули, відтак майно вибуло поза волею дійсного власника, що є підставою для його витребування відповідно до ст. 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України. Вказане підтверджується правовим висновком Верховного суду України від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] , вибула з володіння позивача на законних підставах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 наведено правовий висновок, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Аналізуючи викладене, оскільки спірне нерухоме майно вибуло поза волею його власника, а в інший спосіб порушене право позивача не може бути відновлено, суд дійшов висновку про витребування з чужого незаконного володіння від [PERSON] квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231757380382). За таких обставин, позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved