Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» адвокат Рудзей Ю.В. звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ГЕЛЕКСІ») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики № 42107 від 05.12.2018 року в електронній формі. Відповідно до положень укладеного договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим договором. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5 000 грн. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 25 249,5 грн., з яких: 5 000 грн. заборгованість за позикою; 20 249,5 грн., заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 25 249,5 грн., а також судові витрати у справі. Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 12 листопада 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 10 грудня 2025 року адвокат Працевитий Г.О. через систему «Електронний суд» подав до Нововолинського міського суду Волинської області в інтересах [PERSON] зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» про визнання недійсними пунктів договору позики № 42107 від 05.12.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.12.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено договір позики № 42107, яким було визначено наступні істотні умови: сума позики 5 000,00 грн.; процентна ставка в розмірі 0,01%; комісії в розмірі 1,5% в день від початкового розміру позики; строк повернення позики 03.01.2019 р. Пунктом 1.1.2.2. договору передбачено комісію (комісійну винагороду), яка складає 1,5% в день від початкового розміру позики. Пунктом 5.3 договору передбачено, що у випадку прострочення терміну платежі зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду у розмірі 3,0%. Вказаний пункт знаходиться у розділі «5. Відповідальність сторін» та фактично є мірою відповідальності, яка покладається на боржника у випадку неналежного виконання або невиконання зобов`язання. В той же час, права кредитора у разі неналежного виконання боржником зобов`язань визначені ст. 625 ЦК України. Так, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається щоденне нарахування комісії з 05.12.2018 р. по 02.05.2019 р. Вказана комісія є незаконною відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окремо просив суд взяти до уваги, що відповідно до змісту позовної заяви кредитором заявляється до стягнення сума заборгованості по процентам в розмірі 25 249,5 грн. Однак, доказів порядку та підстав нарахування вказаних процентів не надано. В той же час, фактично, вказана сума є комісією, що підтверджується долученим до матеріалів по справі розрахунком заборгованості. У зв`язку з наведеним, просив визнати недійсним пункт 1.1.2.2. та пункт 5.33 договору позики № 42107 від 05.12.2018 року. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 14 січня 2026 року прийнято зустрічну позовну заяву, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження за первісним позовом, надано відповідачу строк для подання відзиву на зустрічну позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У судове засідання представник позивача (представник відповідача за зустрічною позовною заявою) не з`явився, у позовній заяві просив розглянути спір без участі представника позивача, проти винесення судом заочного рішення в справі не заперечив, правом подати відзив на зустрічну позовну заяву не скористався. Відповідач (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] правом подати відзив на позовну заяву не скористався, у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» (а.с. 69). Представник відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою) адвокат Працевитий Г.О. у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу в його електронний кабінет (а.с. 70). Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Датою рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України) 16.02.2026 року. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що первісна позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, в той же час зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (23.06.2025 назву змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи електронним підписом одноразовим ідентифікатором /34136058/ укладено договір позики № 42107 (а.с. 6-9). Пунктом 1.1 договору встановлено, що за договором позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: 1.1.1 сума позики 5 000,0 грн.; 1.1.2 плата за користування позикою у вигляді: 1.1.2.1 процентів складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; 1.1.2.2 комісії складає 1,5% (одна ціла п`ять десятих відсотка) в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. договору; 1.1.3 нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 1.1.4 нарахування комісії за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 1.1.5 строк повернення позики (термін платежу): 03 січня 2019 р. 1.2 Позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.1.1. договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 договору встановлено, що у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп. 1.1.5. договору позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до пп. 5.3. договору. Позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в пп. 1.1.5. договору, повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим Договором та додатками до нього (п.п. 3.4.1). Позичальник зобов`язаний у випадку прострочення сплати заборгованості за цим договором в повному обсязі або частково, сплатити нараховані проценти та підвищену комісію за користування позикою, виходячи з фактичного строку користування, включаючи день погашення, а також нараховану пеню (п.п. 3.4.4). У випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення (п.п. 5.3). ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. Листом ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» (ТМ «ФОНДІ») № 42107 від 01 вересня 2025 року (а.с. 21) зазначено, що ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» на підставі Договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04.08.2017 р. надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. Крім того, повідомлено, що у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», на картковий рахунок отримувача успішно перераховано грошові кошти. Деталі транзакції (платіжної операції): 1) платник коштів: ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (код ЄДРПОУ 41229318) 2) отримувач коштів: [PERSON] 3) номер транзакції в системі: 1095489636 4) номер операції: 117439436 5) дата проведення платежу: 05.12.2018 6) сума платежу 5000 7) валюта платежу: гривня UAH 8) платіжний засіб (метод): карта 9) банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK 10) номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк. Відповідно до розрахунку заборгованості з 05 грудня 2018 року по 02 серпня 2025 року за договором позики № 42107 від 05 грудня 2018 року заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» складає 25 249,5 грн., з яких: 5 000 грн. заборгованість за позикою; 74,50 грн. заборгованість по процентам; 20 175,00 грн. заборгованість по комісії за користування позикою (а.с. 14-17). Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно- телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом/ Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. б ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Суд приходить до висновку, що сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строки та умови, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами та якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підставі викладеного, виходячи з того, що відповідачем (позивачем за зустрічною позовною заявою) не надано суду доказів на підтвердження тих обставин, що ним належним чином виконувалися умови договору позики, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, які свідчать про наявність порушення [PERSON] прав позивача, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача (відповідача за зустрічною позовною заявою) про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики № 42107 від 05.12.2018 року у розмірі 25 249,5 гривень. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» про визнання недійсними пунктів 1.1.2.2. та 5.3. договору позики № 42107 від 05.12.2018 року, то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 05.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (23.06.2025 назву змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи електронним підписом одноразовим ідентифікатором /34136058/ укладено договір позики № 42107 (а.с. 6-9). Укладаючи договір, у пункті 8.1 сторони гарантували та підтвердили, що: 8.1.2 вони розуміють природу договору, їх права та обов`язки. 8.1.3 укладення договору відповідає їх інтересам. 8.1.4 договір укладається не під впливом тяжких для них обставин та на взаємовигідних умовах. 8.1.5 волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі. 8.1.6 умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Крім того, п. 9.8 договору визначено, що укладаючи договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Представник відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою адвокат Працевитий Г.О. у зустрічній позовній заяві просив визнати недійсними пункти 1.1.2.2 та 5.3. договору позики № 42107 від 05.12.2018 року. Зазначив, що вказана комісія за обслуговування кредиту є незаконною відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.п. 1.1.2.1 договору сума комісії складає 1,5% (одна ціла п`ять десятих відсотка) в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. договору (а.с. 6). Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 договору встановлено, що у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп. 1.1.5. договору позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до пп. 5.3. договору. Позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в пп. 1.1.5. договору, повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим Договором та додатками до нього (п.п. 3.4.1). Позичальник зобов`язаний у випадку прострочення сплати заборгованості за цим договором в повному обсязі або частково, сплатити нараховані проценти та підвищену комісію за користування позикою, виходячи з фактичного строку користування, включаючи день погашення, а також нараховану пеню (п.п. 3.4.4). У випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення (п.п. 5.3). Статтями 16, 203, 215 ЦК України передбачено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 217 ЦК України визначено недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (частина перша статті 2 ЦПК України). Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підписуючи паспорт позики (а.с. 11-13), [PERSON] підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Крім того, підписуючи 05.12.2018 року договір позики [PERSON] підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. В українському судочинстві, якщо відповідач не згоден із розрахунком заборгованості, він зобов`язаний надати свій обґрунтований розрахунок та докази на спростування розрахунку позивача, щоб переконати суд у неправомірності вимог. Відповідач повинен підготувати свій розрахунок, вказавши підстави та формули, що застосовувалися, посилаючись на норми ЦК України, закони, договори. Надати докази: обґрунтувати свій розрахунок відповідними документами (наприклад, платіжками, виписками, договорами). Відповідач має право довести, що розрахунок позивача є завищеним, неправильним або не відповідає умовам договору чи закону, щоб уникнути стягнення суми в повному обсязі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)». Всупереч викладеному, відповідачем (позивачем за зустрічною позовною заявою) [PERSON] та/або його представником не надано суду обґрунтований розрахунок та докази на спростування розрахунку ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», на підтвердження своєї позиції щодо неправомірності первісних позовних вимог та наявності підстав для задоволення зустрічного позову. У зв`язку з викладеним, у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» про визнання недійсними пунктів договору позики № 42107 від 05.12.2018 року необхідно відмовити. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 423 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Із матеріалів справи вбачається, що наявність договірних відносин між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировичем у справі, що розглядається, підтверджується договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року та актом № 42107 від 01 вересня 2025 року наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року (а.с. 18, 23). Згідно з ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, відповідач (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] , на якого покладений обов`язок доведення неспівмірності витрат, не подавав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Таким чином, судом встановлено, що позивач (відповідач за зустрічною позовною заявою) ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» понесло у даній справі 5 000,00 грн. витрат на правничу допомогу адвоката і стороною відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою) не доведено неспівмірність таких витрат, а тому із відповідача (позивача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] підлягають стягненню на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 гривень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» про визнання недійсними пунктів договору позики № 42107 від 05.12.2018 року відмовити.

Outcome: approved