Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач обґрунтовує позов тим, що 14 серпня 2024 року вони з відповідачем уклали у простій письмовій формі (у вигляді розписки) договір позики, на підставі якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 гривень, з умовою їх повернення того ж дня, а саме, до 14 серпня 2024 року. В обумовлений строк відповідач борг не повернув, на зв`язок не виходить і не бажає повертати кошти в добровільному порядку. Крім того, позивачем на суму боргу нараховані інфляційні витрати за період з 15.08.2024 року до 31.07.2025 року в сумі 2152,28 грн. та три проценти річних в сумі 432,27 грн. Позивач прохає стягнути на його користь з [PERSON] 15000 гривень боргу за договором позики, 2152,28 гривень інфляційних нарахувань, 432,27 гривень трьох процентів річних, а всього 17584,55 гривень. Також, позивач просить стягнути на його користь з відповідача сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Самойленко М.О. подав до суду заяву, до якої долучив оригінал розписки на підтвердження укладення договору позики між сторонами. Також, у заяві просив розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] 12.02.2026 року подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримує, просить задовольнити. Дослідивши матеріали справи, надані докази, враховуючи позицію сторін у справі, висловлену у поданих заявах, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 14.08.2024 року складено розписку, згідно якої [PERSON] (позичальник) отримав від [PERSON] (позикодавця) 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень. Згідно розписки вказану суму позичальник зобов`язався повернути до 14.08.2024 року (тобто, того ж дня). /а.с.31/ У розписці міститься підпис під прізвищем та ініціалами [PERSON] . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі N 642/4200/17 (провадження N 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, надана розписка є належним доказом укладення договору позики та отримання відповідачем (позичальником) коштів від позивача (позикодавця). Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, законодавством передбачена письмова форма, однак, не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення договору позики. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У позовній заяві позивач зазначив про нарахування на суму боргу індексу інфляції та 3% річних за період з 15.08.2024 року до дати звернення до суду з позовною заявою - 31.07.2025 року. За підрахунками позивача сума нарахованих 3% річних становить 432,27 грн., інфляційних втрат 2152,28 грн. Під час визначення суми заборгованості, суд перебуває у межах заявлених позовних вимог відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за наданою позикою, трьох процентів річних та індексу інфляції є обґрунтованими. Враховуючи те, що відповідач не заперечує проти задоволення позову, в добровільному порядку заборгованість не погашає, розмір заборгованості підтверджено документально, позов слід задовольнити. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача у відповідності до положення ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved