Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Представник відповідача - Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області відзиву на позов не надав, не визначив про свою правову позицію у справі, просив розглянути справу у його відсутності. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія витягу від 07.02.2018р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб [PERSON] та [PERSON] ; копія витягу від 07.02.2018р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб [PERSON] та [PERSON] ; копія довідки директора КП «Ренійське БТІ» Ренійської міської ради від 07.08.2024р. №95 про право власності на квартиру; копія витягу №3421 від 28.09.2021р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб; копія витягу з реєстру ТГ від 13.08.2024р. про реєстрацію позивачки за місцем мешкання; копія довідки Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 06.11.2024р. №2025 про склад сім`ї [PERSON] на день його смерті; копія довідки Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 01.04.2024р. №0624 про склад сім`ї [PERSON] на день її смерті; копія посвідчення ветерана праці від 18.04.2002р., оформленого на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія пенсійного посвідчення від 26.05.1987р., виданого на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія особової медичної книжки, виданої на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія трудової книжки, виданої на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія домової книги на квартиру; копія паспорту громадянина України оформленого на ім`я [PERSON] ; копія паспорту громадянина України, оформленого на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтва про народження « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про народження « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про шлюб « [PERSON] » та « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про розірвання шлюбу між « [PERSON] » та « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] ; копія свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1993 р. № [NUMBER] про право спільної сумісної власності « [PERSON] » та « [PERSON] » на квартиру [ADDRESS] ; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копія звіту експерта від 23.10.2024р. про проведення незалежної оцінки вартості квартири; копія постанови нотаріуса від 22.10.2024р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії; копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15.10.2024р. (після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалась); копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29.07.2024р. (дата заведення спадкової справи після смерті [PERSON] [INFO] ); копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 03.04.2024р.; копія витягу з номеру газети «Ренійський вісник» за 26.07.2024р. №50-51 із оголошенням про втрату оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка у справі - [PERSON] являється донькою [PERSON] та [PERSON] . За життя [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належало наступне майно: квартира [ADDRESS] по частці нерухомості кожному з них. За життя [PERSON] належним йому майном на випадок своєї смерті не розпорядився, заповіту не залишив, [INFO] помер. На день смерті [PERSON] разом із ним мешкали його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Отже, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були його дружина та донька. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини ані позивачка, ані дружина померлого не звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15.10.2024р. після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалась. Оскільки на день смерті [PERSON] разом із ним мешкали його дружина та донька, вони прийняли її в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р. (який діяв на той час), так як фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, понесли витрати на поховання, виконали поминальні обряди. За оформленням спадщини після смерті [PERSON] . [PERSON] та позивачка не звертались. Таким чином, після смерті [PERSON] його дружина та донька успадкували по частині квартири кожна з них. [INFO] померла матір позивачки - [PERSON] . На випадок смерті вона не розпорядилась належним їй майном, заповіту не залишила. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на частини спірної квартири. Спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] була її донька позивачка у справі. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за законом, після чого була відкрита спадкова справа. Про це свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 29.07.2024р. (дата заведення спадкової справи після смерті [PERSON] [INFO] ). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Незважаючи на фактичне прийняття спадщини позивачкою після смерті батька та своєчасне звернення позивачки за прийняттям спадщини після смерті матері, оформити її неможливо у зв`язку із тим, що в неї відсутній оригінал правовстановлюючого документу на об`єкт спадкового майна. Крім того, свого часу попередній спадкоємець ( [PERSON] ) прийняв спадщину від попереднього спадкодавця, але юридично в повному обсязі не оформив її у встановленому законом порядку. Представник відповідача відзиву, будь-яких заперечень з приводу заявлених позовних вимог не надав. У нинішній час, при зверненні позивачки до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, їй в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на вищевказану квартиру, про що 22.10.2024р. нотаріусом була винесена відповідна постанова. Необхідні нотаріусу оригінали документів позивачка надати не може у зв`язку із втратою спадкодавцем оригіналу. Згідно п. 7 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012р. №296/5, у справах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку при посвідченні договору купівлі-продажу, міни, дарування, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, спадкового договору, а також при видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. На оригіналі правовстановлюючого документу нотаріусом проставляється відповідна відмітка про перехід права власності на земельну ділянку до набувача чи спадкоємця. Отже, після смерті [PERSON] та [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на квартиру, як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за законом після смерті свого батька та чоловіка в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. (який діяв на той час), однак не оформили її, надалі - позивачка після смерті матері прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. І. Щодо вимог про встановлення юридичного факту Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту у т.ч. родинних відносин між фізичними особами. Згідно ч.2 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Судом були досліджені всі наявні письмові докази у справі, з яких вбачаються різні записи прізвищ батька та матері позивачки. Причиною виникнення таких розбіжностей у записах в особистих документах є те, що первинно вони були складені на російській мові, потім прізвище, ім`я, по батькові перекладались на українську, були допущені помилки у перекладах, що призвело до того, що чоловік та дружина (батьки позивачки) записані за різними прізвищами та свідоцтва про їх смерть також було видано на різні прізвища. Насправді, батько та матір позивачки були подружжям, перебували у шлюбі, в них народилась дитина донька позивачка у справі, батьки позивачки дійсно були власниками квартири [ADDRESS] . Про розбіжності в документах у записах даних матері та батька позивачки свідчать наступні документи: копія посвідчення ветерана праці від 18.04.2002р., оформленого на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія пенсійного посвідчення від 26.05.1987р., виданого на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія особової медичної книжки, виданої на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія трудової книжки, виданої на ім`я « [PERSON] » (на рос. мові); копія паспорту громадянина України, оформленого на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про народження « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про народження « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про шлюб « [PERSON] » та « [PERSON] » (на рос. мові); копія свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] ; копія свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1993 р. № [NUMBER] про право спільної сумісної власності « [PERSON] » та « [PERSON] » на квартиру [ADDRESS] . Аналізуючі вищевказані докази, слід зробити висновок, що більшість з цих документів видавалась раніше, коли проводився запис на російській мові, пізніше, після оформлення та видачі паспорту громадянина України, виявились різночитання у записах даних фізичних осіб. Про те, що позивачка являється донькою [PERSON] , а вона в свою чергу являються її матір`ю, свідчать: викладені у заяві обставини, свідоцтво про народження заявника, паспорт громадянки України, оформлений на ім`я [PERSON] , у якому дані щодо імені та по батькові матері позивачки збігаються із даними, вказаними у свідоцтві про народження позивачки. Те ж саме стосується і свідоцтва про шлюб « [PERSON] » та « [PERSON] » (на рос. мові) та свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1993 р. № [NUMBER] щодо права спільної сумісної власності « [PERSON] » та « [PERSON] » на квартиру [ADDRESS] . Також суд зазначає, що факт, який просить встановити позивачка, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо викладення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю. Зі змісту роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа ВСУ від 01.01.2012р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в разі, якщо установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно роз`яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Ст. 315 ЦПК України передбачено, що до справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення відносяться справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів та інші. Таким чином, факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та [PERSON] , як між донькою та матір`ю, суд вважає встановленим, родинні відносини виникли з утворення сім`ї та підлягають встановленню. Також є встановленим і той факт, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі та спільно мешкали однією родиною, були співвласниками квартири [ADDRESS] . Разом із тим суд зазначає, що допущення помилки у прізвищі позивачки та її матері мало технічний характер, вона виникла у зв`язку із неправильним записом прізвища (його перекладом з російської на українську мову) цих осіб при оформленні документів. ІІ. Щодо вимог про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер у 2001р., спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р. Згідно із вимогами ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] за прийняттям спадщини в установлений законом строк його дружина та донька, як спадкоємці за законом, не звернулись, однак, вони прийняли її фактично, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину чоловіка та батька фактично, оскільки їхня воля, як спадкоємців за законом, була виражена у їхніх діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання копій документів на квартиру, використовування її за цільовим призначенням та ін.). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємицею першої черги за законом (як після смерті батька, так і після смерті матері). У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивачка звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою. Як зазначила позивачка, після смерті матері у неї був відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадковий об`єкт нерухомого майна. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідні свідоцтва позивачка не має можливості. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину юридично, оскільки її воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у її діях по подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, а також по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання копій документів на квартиру, розпорядження щодо її цільового використовування тощо). Таким чином, позивачка прийняла спадщину фактично - в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. після смерті батька, а також юридично - в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України після смерті матері, оскільки своєчасно подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та не заявила про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивачка є суб`єктом набуття права власності на квартиру з підстав прийняття спадщини за законом. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved