Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу. Посилається в позовній заяві, що він із відповідачкою перебувають у шлюбі. Однак зауважує, що у них різні характери, що їм заважає нормально будувати сімейні стосунки. Переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Зазначає, що від даного шлюбу мають малолітню дитину. Зауважує, що малолітня дитина проживає із ним, окремо від відповідачки. Вказує, що він матеріально спроможний повністю забезпечити себе та їх малолітню дитину. Звертає увагу суду на те, що відповідачка не має можливості займатися вихованням дитини, турбуватися про її здоров`я та розвиток. Отже, просив розірвати шлюб та місце проживання малолітньої дитини залишити з ним на його самостійному вихованні та утриманні. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі та позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради не скористався своїм правом та не надав відповідь на відзив, однак надав пояснення, в яких просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити, а саме в частині залишення проживання малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні дитини батька. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. Відповідно до ст.21СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст.24СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено оригіналом свідоцтва про шлюб /а.с.35/. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Від даного шлюбу сторонни мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] /а.с.7/. Сторони по справі проживають окремо один від одного /а.с.9-10,12-13/. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Позивач виховує свою дитину, турбується про її стан здоров`я, навчання, загальний розвиток /а.с.14/, про що і свідки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , стверджують у своїх поясненнях /а.с.20-24/. Відомості відносно позивача, станом на 03.10.2025 року, про притягнення до кримінальної відповідальності, незнятої чи непогашеної судимості відсутні /а.с.15/. Позивач працює та має можливість забезпечити себе та утримувати дитину /а.с.16-19/. Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Отже, позивач звертаючись із даним позовом не просить суд визначити місце проживання дитини у зв`язку із спором між подружжям, а лише просить суд вказати з ким проживає дитина. Представник третьої особи надав пояснення, в якому просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити в частині залишення на його самостійному вихованні та утриманні дитини. Однак, не надав жодного доказу того, що умови за місцем проживання батька для дитини є неналежними, що батько не в стані утримувати, забезпечувати чи виховувати дитину самостійно. Судом також встановлено, що сторони по справі досягли взаємної згоди про утримання та визначення місця проживання дитини з батьком з укладенням договору від 30.10.2025 року /а.с.8/. Предметом даного договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. З даного договору випливає те, що навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він може здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини. Згідно зі статтею 2 Кодексу Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Також Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Водночас сімейні відносини можуть бути врегулювані за домовленістю (договором) між їхніми учасниками. Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Договір про визначення місця проживання дитини в разі розірвання шлюбу та про умови здійснення права на особисте виховання дітей тим з батьків, який буде проживати окремо (стаття 109 Кодексу). Разом із заявою про розлучення подружжя має право подати до суду договір, в якому вказано з ким саме із батьків буде проживати дитина, яку участь у забезпеченні умов його життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дитини. Отже, вказаний спосіб, який був використаний сторонами для вирішення питання проживання утриманні та вихованні дитини, в добровільному порядку між сторонами, який є чинним, не був оскаржений та не визнаний недійсним, він не суперечить вимогам цього Сімейного Кодексу, інших законів України та інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved