Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

17 листопада 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Деражнянської міської ради Хмельницької області про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та визнати що цей житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами є однією цілою одиницею. Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що за життя бабипозивача [PERSON] право особистої власності на зазначений будинок було оформлено на підставі рішення виконавчого комітету №140 від 17 листопада 1988 року, однак при оформленні допущено помилку, внаслідок чого будинок було помилково зазначено як частину, тоді як фактично він завжди існував і використовувався як одна цілісна садибна одиниця з будівлями та спорудами. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] було заведено спадкову справу, однак спадщину прийняла її донька [PERSON] , мати позивача, яка на день смерті матері проживала у спірному будинку, була головою колгоспного двору та продовжувала користуватися всім житловим будинком як єдиним об`єктом нерухомого майна. Інші можливі спадкоємці спадщину не приймали, за її оформленням не зверталися та прав на вказане майно не заявляли. Позивач зазначає, що він з моменту свого народження постійно проживав у спірному будинку, що підтверджується записами у погосподарських книгах, відомостями про реєстрацію місця проживання та довідками органу місцевого самоврядування. Після смерті матері [INFO] позивач безперервно продовжує проживати у зазначеному житловому будинку, користується ним відкрито, утримує його за власний рахунок, несе витрати на його утримання та поводиться з ним як з власним майном. Як зазначає позивач, протягом усього часу користування будинком, ніхто не оспорював його володіння, будь-які спори щодо належності майна відсутні, а інші особи не заявляли прав на вказаний об`єкт нерухомості. Лише у 2024 році позивачу стало відомо, що частина житлового будинку не зареєстрована у встановленому законом порядку за жодною особою, у зв`язку з чим ним було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на положення ст. 344 ЦК України, зазначаючи, що його володіння спірним майном є добросовісним, відкритим та безперервним протягом строку, що значно перевищує десять років, передбачених законом для набуття права власності за набувальною давністю. Позивач вказує, що він заволодів майном без порушення прав інших осіб, не знаючи і не маючи можливості знати про відсутність належної державної реєстрації права власності, а тому вважає своє володіння добросовісним. Позивач також зазначає, що відсутність державної реєстрації права власності на житловий будинок не є перешкодою для визнання за ним права власності за набувальною давністю, оскільки відповідно до положень цивільного законодавства та усталеної судової практики рішення суду про визнання права власності є самостійною підставою для проведення державної реєстрації такого права. У зв`язку з наведеним позивач вважає, що наявні всі правові та фактичні підстави для визнання за ним права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю, а також для визнання зазначеного об`єкта нерухомого майна єдиною цілісною садибною одиницею. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, оскільки проходить військову службу в Збройних силах України та не має можливості приймати участі в судових засіданнях. Представник відповідача Деражнянської міської ради Хмельницької області у суде засідання не з`явився, подав заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність та заперечив проти задоволення позову. Посилаючись на те, що заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позиція міської ради ґрунтується на тому, що спірний житловий будинок не є безхазяйним майном та не перебував поза правовим режимом, оскільки після смерті первісного власника [PERSON] на зазначене майно виникли спадкові правовідносини. Наявність спадкової справи та спадкоємців виключає можливість визнання права власності за набувальною давністю, оскільки відповідно до положень цивільного законодавства інститут набувальної давності застосовується виключно щодо чужого майна, власник якого відомий або може бути встановлений. Відповідач зазначає, що позивач фактично користувався спірним будинком не як самостійний власник, а як член сім`ї спадкоємця та згодом як спадкоємець своєї матері, а тому таке володіння не може вважатися безтитульним у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України. Факт проживання, реєстрації місця проживання та ведення господарства у будинку не свідчить про виникнення у позивача права власності за набувальною давністю. Крім того, Деражнянська міська рада звертає увагу суду на те, що обставини, на які посилається позивач, фактично свідчать про наявність спадкового спору або необхідність належного оформлення спадкових прав, а не про первинне заволодіння чужим майном. Відтак обраний позивачем спосіб захисту визнання права власності за набувальною давністю не відповідає характеру спірних правовідносин. Відповідач також зазначає, що твердження позивача про помилкове оформлення частки будинку не можуть бути усунені шляхом застосування набувальної давності, оскільки такі обставини можуть бути предметом вирішення у межах інших способів судового захисту, передбачених законом, зокрема шляхом встановлення юридичних фактів або оформлення спадкових прав у встановленому порядку. З урахуванням наведеного Деражнянська міська рада вважає, що позивачем не доведено наявність усіх передбачених законом умов для застосування набувальної давності, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оцінивши доводи позивача, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом установлено, що після смерті [PERSON] [INFO] було заведено спадкову справу №84-1995 від 14 квітня 1995 року, Спадкоємцю: дочці [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом в 1/6 частині спадкового майна: - 14.04.1995 р. за р. №844-на частину житлового будинку з надвірними будівлями який знаходиться під номером [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,40 га. На 2/6 частини спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Разом з тим, відповідно до довідки Нижнянської сільської ради, після смерті спадкодавця спадкоємці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вступили у фактичне розпорядження та управління спадковим майном, здійснювали його утримання, поточний ремонт та охорону. За змістом частини п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, неоформлення спадкових прав на окремі частки спадкового майна не свідчить про відсутність власника такого майна. Свідоцтво про право на спадщину має виключно підтвердний характер і не є правотвірним документом, оскільки лише документально засвідчує вже існуюче право власності, яке виникло раніше в силу закону. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За наведених підстав суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] . Після її смерті у 1994 році була заведена спадкова справа, а отже, з моменту відкриття спадщини право власності на спірне майно виникло у спадкоємців відповідно до вимог цивільного законодавства. При цьому спадкові правовідносини щодо зазначеного майна не були припинені, спадщина не визнавалась відумерлою, а на спірне майно існували та існують спадкоємці. Зокрема, у спадкодавця було троє дочок, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які відповідно до довідки Нижнянської сільської ради після смерті спадкодавця вступили у фактичне володіння, розпорядження та управління спадковим майном, здійснювали його утримання, поточний ремонт та охорону. За таких обставин спірний житловий будинок не є безхазяйним, не перебував поза правовим режимом цивільного обороту та не може розглядатися як майно, власник якого є невідомим або відсутнім. Суд також установив, що позивач фактично володів спірним майном не як самостійний власник, а як член сім`ї власника та спадкоємця, а згодом як спадкоємець після смерті своєї матері. Таке володіння виникло на підставі сімейних та спадкових правовідносин і має похідний характер, що виключає його кваліфікацію як первинного заволодіння чужим майном у розумінні статті 344 ЦК України. Володіння майном членом сім`ї власника або спадкоємцем не є володінням «чужим майном», оскільки здійснюється за наявності правового зв`язку з власником. Наявність спадкоємців виключає можливість застосування набувальної давності, адже таке майно не може вважатися чужим щодо особи, яка має спадкові права на нього. Оцінюючи добросовісність володіння, суд виходить з того, що відповідно до правових висновків Верховного Суду вона має визначатися на момент заволодіння майном. Добросовісним є таке володіння, за якого особа не знала і не могла знати про наявність у іншої особи права власності на відповідне майно. Водночас судом встановлено, що позивач з моменту початку проживання у спірному житловому будинку знав про його належність членам своєї родини та усвідомлював спадковий характер прав на це майно. За таких обставин позивач не міг вважати себе власником майна на підставі первинного заволодіння та не був добросовісним володільцем у розумінні статті 344 ЦК України. Надані позивачем докази погосподарські книги, довідки про реєстрацію місця проживання, технічний паспорт підтверджують факт проживання та користування житловим будинком, однак самі по собі не свідчать про виникнення права власності, оскільки не підтверджують наявності всіх умов, визначених статтею 344 ЦК України. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що сукупність умов, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у даному випадку відсутня. Суд також зазначає, що можливі порушення або неточності в оформленні спадкових прав можуть бути предметом судового захисту в інший спосіб, зокрема шляхом встановлення юридичного факту або визнання права власності в порядку спадкування, проте не шляхом застосування інституту набувальної давності. Окремо слід зауважити, що відповідно до довідки Нижнянської сільської ради, спадкоємцями на спірний будинок також були [PERSON] та [PERSON] і хоча у суду немає інформації щодо цих осіб чи їх можливих спадкоємців, однак звернення із позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з вище викладеним, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги не були доведені належними та допустимими доказами під час розгляду справи, а тому у їх задоволенні потрібно відмовити.

Outcome: dismissed