Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У вересні 2025 року гр. [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою, в якій просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] і жінки [PERSON] без реєстрації шлюбу, з 2002 по теперішній час. І. Позиція сторін у справі. Заява мотивована тим, що [PERSON] понад 20 років проживала однією сім`єю з [PERSON] , хоча шлюб не реєстрували, але їх відносини були сімейними, проживали за однією адресою в квартирі належній [PERSON] , допомагали один одному, [PERSON] виховував дітей заявника. 18.06.2024 [PERSON] і [PERSON] звернулися до Білоцерківського ДРАЦС та їм було призначено дату реєстрації шлюбу - 19.07.2024. Однак, 19.06.2024 [PERSON] був мобілізований, та направлений в зону бойових дій і 28.09.2024 під час виконання бойового завдання він зник безвісти. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю необхідно заявнику для підтвердження свого статусу члена сім`ї військовослужбовця та для реалізації майнових і соціальних прав. Оскільки відсутній інший порядок підтвердження факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, окрім судового, заявник звернулась до суду із вказаною заявою. Заінтересована особа МОУкраїни надала суду пояснення по справі, зазначивши, що заявниця не перебувала з військовослужбовцем у зареєстрованому шлюбі. Лише факт реєстрації шлюбу відповідно до законодавства України є підставою для набуття статусу подружжя військовослужбовця - члена сім`ї військовослужбовця. Спільне проживання жінки та чоловіка без шлюбу відповідно до частини другої статті 21 СК України не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Представник заінтересованої особи вважає, що матеріали справи не містять безперечних і достатніх доказів для встановлення бажаного заявнику факту. Заінтересована особа звернула увагу, що навіть у разі задоволення даної заяви та набрання законної сили рішенням суду, заявник не набуде права на призначення та отримання нарахованого та не виплаченого грошового забезпечення військовослужбовця , тобто заявлена мета заявниці не буде досягнута, бо законом, яким заявник обґрунтовує заявлену мету заяви, не передбачено виплати грошового забезпечення особам, з якими військовослужбовець проживав однією сім`єю. Крім того, звертаючись до суду з вказаною заявою, визначаючи мету встановлення вищезазначеного факту, заявник посилається на необхідність реалізації права на отримання виплат, компенсацій та пільг у зв`язку із зникненням безвісти військовослужбовця, що не буде юридичним наслідком встановлення даного факту, а також що є спором про право. Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. Під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви. А тому, представник заінтересованої особи просив суд залишити заяву без розгляду. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 25.09.2025 прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження по справі (а.с. 69-70) 17.10.2025 представник заявника подала заяву про виклик і допит свідків (а.с.77-78). 20.10.2025 ухвалою суду задоволено клопотання представника заявника про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.82-83). 20.10.2025 до суду надійшли пояснення представника заінтересованої особи Міністерства Оборони України (а.с.91-109). 20.10.2025 на виконання листа суду надано інформацію про місце реєстрації та проживання [PERSON] та його родичів (а.с.115). 21.10.2025 ухвалою суду задоволено клопотання представника МОУ про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.89-90). 22.10.2025 представник заявника подала додаткові пояснення у справі (письмові) (а.с.118). 23.10.2025 ухвалою суду витребувано у Білоцерківського відділу ДРАЦС інформацію щодо записів про шлюб і народження дітей (а.с.136-137). 23.10.2025 ухвалою суду було залучено в справу в якості заінтересованої особи [PERSON] , який приходиться рідним братом [PERSON] (а.с.139-140). 10.11.2025 до суду надійшла відповідь щодо місця реєстрації заінтересованої особи [PERSON] (а.с.151) 17.11.2025 до суду надійшла витребувана інформація з Білоцерківського відділу ДРАЦС (а.с.152). 19.11.2025 та 14.01.2026 представник заявника подала клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.154) В судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник адвокат Брадарська Н.В. підтримали вимоги заяви. Представник заінтересованої особи МОУ просила суд відмовити в задоволенні заяви. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення заявника та її представника, представника Міністерства Оборони України, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги обґрунтовані і підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 18.06.2024 [PERSON] та [PERSON] подали заяву про державну реєстрацію шлюбу, реєстрація якого мала відбутися 19.07.2024 (а.с.37). Встановлено, що з 19.06.2024 [PERSON] мобілізований та проходить службу в в/ч [NUMBER] (а.с.25-35). Встановлено, що на виконання запиту Білоцерківського міськрайонного суду, Маловільшанська сільська рада встановила коло родичів зниклого безвісти [PERSON] та зазначила, що за адресою реєстрації місця проживання [PERSON] в [ADDRESS] проживає його батько [PERSON] та зареєстрований брат [PERSON] , а за адресою : [ADDRESS] , де фактично проживав [PERSON] , наразі проживає його співмешканка [PERSON] (а.с.115) Встановлено, що відсутні записи про шлюб, розірвання шлюбу та народження дітей щодо [PERSON] [INFO] , а також відсутні актові записи про шлюб і розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджено інформаційною довідкою Білоцерківського відділу ДРАЦС (а.с.152). Встановлено, що на ім`я батька [PERSON] , [INFO] прийшло сповіщення про зниклого безвісти 28.09.2024, під час виконання бойового завдання, [PERSON] (а.с.38). В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , який приходиться батьком військовослужбовця [PERSON] , та який дав суду показання, що заявник [PERSON] приходиться йому невісткою. Більше 20 років син [PERSON] постійно приживав разом із [PERSON] в її квартирі. Вони разом вели господарство, виховували дітей [PERSON] , разом святкували всі свята, були подружньою парою. Свідку невідомо чому син не одружувався. Власних дітей син не мав, в інших шлюбах не перебував. Свідок обізнаний про наслідки встановлення такого факту, та не має жодних заперечень, щоб частину коштів, які виплачує держава свідку за безвісно зниклого сина, отримувала і його дружина. Свідок [PERSON] , яка з дитинства знайома з [PERSON] та проживають по-сусідству, дала суду показання, що приблизно в 2002 році до [PERSON] прийшов жити [PERSON] . Сім`я свідка дружить з сім`єю заявника, часто разом проводили час. [PERSON] і [PERSON] були подружньою парою, разом виховували дітей [PERSON] , а спільних дітей не мали. [PERSON] дуже любив її дітей, був їм справжнім батьком, між ними склалися гарні родинні, батьківські відносини. [PERSON] більше 20 років постійно жив однією сім`єю з [PERSON] , нікуди не виїжджали, не розлучалися, аж до часу його мобілізації на війну. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно вимог ч. 4 ст. З СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5- рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Доказами проживання однією сім`єю можуть бути, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності подружніх взаємних прав та обов`язків, інші докази які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення: - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі №554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі №636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Частина 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором. У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань. Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 884 від 30.11.2016 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації). Сама по собі, можлива в подальшому відмова заявнику щодо виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших виплат, не свідчить про існування спору про право. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; установлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Заявник просила встановити факти спільного проживання із чоловіком, та даний факт необхідний їй для отримання виплат, реалізації повноважень щодо комунікацій із уповноваженими особами України з питань розшуку безвісно зниклого [PERSON] . Наразі всі виплати безвісно зниклого військовослужбовця отримує його батько [PERSON] , який в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, підтвердив, що заявник є його невісткою і не заперечив, щоб належну частину коштів від МОУ вона отримувала. Тобто, родичі військовослужбовця не мають спору з [PERSON] . Таким чином, у цій справі, факт проживання однією сім`єю заявника та зниклого безвісті військовослужбовця [PERSON] ніким не оспорюється, відтак спір про право відсутній, отже справу прийнятно розглядати в порядку окремого провадження. А заперечення МОУ зводяться до аналізу доказів заявника та власне бачення можливого в майбутньому спору. Дійсно, згідно з ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який підлягає вирішенню в позовному провадженні, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заінтересованим особам їхнє право подати позов на загальних підставах. Крім того, частина четверта статті 315 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо з поданої заяви вбачається наявність спору про право. Якщо ж спір про право буде виявлено під час розгляду справи, суд залишає заяву без розгляду. Однак, просте заперечення заінтересованої особи щодо задоволення заяви та вказівка на можливе наявність спору про право не можуть бути підставою для залишення заяви без розгляду. Заперечення не може полягати лише в аналізі порядку та об`єму досліджуваних доказів, чи зводитись лише до його висловлення, без наведення відповідної аргументації. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився Конституційний Суд України у рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Таким чином, з огляду наданих суду доказів (покази свідків, фотосвітлини, квитанції про переказ [PERSON] коштів заявнику, заява до ДРАЦС на реєстрацію шлюбу, інформаційна довідка сільської ради, відділу ДРАЦС), в сукупності, суд вважає, що заявником доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , не менше п`яти років. Даний факт має для заявника юридичне значення та, в іншому, окрім судового, порядку встановити такий факт вона не має можливості. З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованими доводи заявника та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу гр. [PERSON] з гр. [PERSON] . Однак, суд не має доказів того, що зазначені особи розпочали спільне проживання саме в 2002 році. Досліджені судом докази, враховуючи і покази свідків, не надали однозначного ствердного визначення, що саме з 2002 року [PERSON] і [PERSON] жили однією сім`єю, а тому дату (рік) створення сім`ї визначити неможливо. На підставі викладеного,

Outcome: partial