Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивачка, в особі свого уповноваженого представника - адвоката Білька І.П., звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про поновлення на роботі та просить суд визнати незаконним Наказ ФОП [PERSON] від № 12-к 10.01.2024 про припинення трудового договору з [PERSON] за угодою сторін. Поновити її на посаді менеджера в кафе ФОП [PERSON] . Стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2024 по 11.01.2025 в розмірі 90 251 грн. з обов`язковим відрахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів та з урахуванням виплачених коштів при звільненні, рішення суду в частині поновлення на роботі та посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання та стягнути з відповідачки на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивачки посилався на те, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) з 16.05.2023 перебувала у трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , а саме працювала на посаді менеджера в кафе, що підтверджується копією наказу №2-К про прийняття на роботу від 15.05.2023. На початку січня 2024 року при виході на роботу у кафе [PERSON] було повідомлено, що ФОП [PERSON] більше не здійснює діяльність. [PERSON] намагалась зв`язатись з ФОП [PERSON] з метою врегулювання питання роботи, проте це було безрезультатно. При цьому, наказ про звільнення [PERSON] не було надано. 11.12.2024 [PERSON] направила на адресу ФОП [PERSON] лист з проханням надати інформацію про підстави звільнення, копію наказу про звільнення та письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні. Як вбачається з витягу з сайту «Укрпошта» ФОП [PERSON] відмовилася від отримання листа. Таким чином, Відповідачка жодним чином не зреагувала на лист та не надала відповідь. У зв`язку з тим, що [PERSON] мала бажання захистити свої порушені права та з`ясувати на якій підставі вона була звільнена з роботи у ФОП [PERSON] , представником Позивача було подано відповідний адвокатський запит до Пенсійного фонду України. Так, відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду у місті Києві № 2600-0604-8/14702 від 27.01.2025, [PERSON] було звільнено ФОП [PERSON] на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) згідно з Наказом ФОП [PERSON] № 12-к від 10.01.2024. Датою звільнення є 10.01.2024. Проте, ні в усній, ні в письмовій формі [PERSON] не заявляла ФОП [PERSON] про бажання припинити трудові відносини за угодою сторін. Отже, у зв`язку з тим, що [PERSON] не домовлялась з ФОП [PERSON] про звільнення за угодою сторін і жодні документи про звільнення не були надані Позивачу від ФОП [PERSON] , [PERSON] вважає її звільнення незаконним і вимушена звернутись до суду для захисту своїх трудових прав. [PERSON] звільнено з роботи 10.01.2024, який був її останнім робочим днем, тому для обрахунку середньоденної заробітної плати необхідно брати період з 10.11.2023 по 10.01.2024. Відповідно до довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5: - заробітна плата за листопад 2023 року складала 7 392,00 грн.; - заробітна плата за грудень 2023 року складала 7 075,72 грн. Позивач працювала у листопаді 2023 року 22 робочих дні, а у грудні 2023 року - 20 робочих дні, разом 42 робочих днів. Заробітна плата в листопаді 2023 року становила 7392,00 грн., а у грудні 2023 року - 7075,72 грн. тому разом за два місяці Позивач отримала зарплату в сумі 14 467,72 грн. Середньоденна заробітна плата складає із розрахунку (14 467,72 грн.) : (42 робочі дні) = 344,47 грн. Станом на 11.01.2025, час затримки виплати заробітної плати становить 262 робочих дня згідно графіку роботи. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2024 по 11.01.2025 становить 90 251,14 грн. (344,46 х 262). Таким чином на користь Позивача з Відповідача підлягає стягненню у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2024 по 11.01.2025, саме сума у розмірі виплат розрахованих відповідно до положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Ухвалою судді від 27.03.2025 року у вказаній вище справі вирішено питання про проведення її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 30.04.2025 року вирішено питання про проведення її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 14.04.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представниці відповідачки - адвокатки Храбової А.М. про витребування доказів від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ». Ухвалою суду від 02.06.2025 вказане клопотання було задоволено. 07.07.2025 через систему "Електронний суд" представником відповідачки подано клопотання про витребування доказів від Державної податкової служби України та від Пенсійного фонду України з викладеними підставами необхідності витребування вказаних доказів судом. Ухвалою суду від 09.07.2025 вказане клопотання було задоволено. Представницею відповідачки - адвокаткою Храбровою А.М. подано відзив на позов, відповідно до якого зазначено, що діяльність кав`ярні [INFO] ФОП [PERSON] здійснювалась в приміщенні за адресою [ADDRESS] отриманому в суборенду від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» за договором суборенди №04/01/22-СБ від 04.01.2022р. [PERSON] працювала на посаді менеджера з 04.01.2022 року. 10.01.2024 року наймані працівники: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали заяви про звільнення за угодою сторін п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та були звільнені відповідно до наданих заяв. При звільненні було отримано заяву від працівника, складено наказ, видано працівнику примірник наказу, повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільнені та трудову книгу. Своєчасно було проведено розрахунок з працівником, сплачено податки та подана звітність. Звільнені працівники не висували зауважень щодо повноти та соєчасності проведеного розрахунку. 11.01.2024 року представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності реєстраційний номер 570/4-2670-22 не була допущена в приміщенні кав`ярні [INFO] отриманому в суборенду від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» де відповідач здійснювала підприємницьку діяльність. Повідомлень про дострокове припинення договору суборенди №04/01/22- СБ від 04.01.2022р. від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» не отримувала. В приміщенні залишились документи з кадрового обліку та первинні документи господарчої діяльності в тому числі особові справи працівників, оригінали наказів, копії документів працівників, оригінали договорів та первинної документації до них, книга обліку трудових книжок. За даним фактом відповідачем було складено Акт № 1 від 11.01.2024 року про нестачу документів з кадрового обліку та первинних документів господарчої діяльності в присутності двох осіб. Відповідач зверталась до керівника ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» [PERSON] про повернення документів 29.01.2024 року, але документи не були повернені відповідачу. За час трудових відносин позивачки з відповідачкою та під час припинення трудових відносин права позивачки не були порушені. Заява позивачки на звільнення була задоволена відповідачкою. Повний розрахунок був проведений своєчасно. Вірність дій відповідачки підтверджується доданими до позовної заяви доказами, а саме довідкою форми ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу. Відповідно до даних Пенсійного фонду України позивачка в січні 2024 року 10 днів знаходилась в трудових відносинах з відповідачкою (звільнення 10.01.2024 року) та в подальшому перебувала в трудових відносинах з іншою особою. Враховуючи обов`язок роботодавця подання до Державної податкової служби повідомлення про прийняття працівника на роботу передбачений у ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України та необхідність надіслати повідомлення про прийняття працівника на роботу за формою і порядком відповідно до постанови КМУ від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» до початку роботи працівника, то на час звільнення позивачка вже мала пропозицію на працевлаштування у іншого роботодавця. Сторони досягли згоди щодо строку звільнення та здійснили усі дії спрямовані на виконання досягнутих домовленостей. Крім того, представник відповідачки заявила клопотання про застосування строку позовної давності. Представником позивачки надана відповідь на відзив, згідно з яким адвокат Білько І.П. заперечує викладені представником відповідачки обставини у відзиві, зазначає що позивачка не складала заяву про звільнення за угодою сторін і не подавала такої заяви відповідачці, жодних доказів отримання такої заяви відповідачкою не надано. Позивачка не отримала примірник наказу, а також письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні. Факт отримання цих документів Позивачкою не підтверджується документально. Позивачка вказує, що одразу після припинення комунікації відповідачки з позивачкою, вона намагалась зв`язатись з відповідачкою з метою врегулювання питання продовження роботи, проте це було безрезультатно, крім того 11.12.2024 [PERSON] направила на адресу ФОП [PERSON] лист з проханням надати інформацію про підстави звільнення, копію наказу про звільнення та письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні. Як вбачається з витягу з сайту «Укрпошта» ФОП [PERSON] відмовилася від отримання листа. Таким чином, відповідачка жодним чином не зреагувала на лист та не надала відповідь.. Позивачка звертає увагу, що відсутність документів щодо незаконного звільнення Позивачки у Відповідачки не є приводом для не поновлення Позивачки на роботі. Позивачка наголошує, що 10.01.2024 жодних документів щодо свого звільнення від Відповідачки не отримувала і заяву про звільнення Відповідачці не передавала. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Білько І.П позов підтримав посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та поданих по суті спору заявах. Заперечував проти застосування позовної давності, оскільки вважає що строк звернення до суду позивачкою не пропущено. Представники відповідачки - [PERSON] та адвокат Храброва А.М. позов не визнали, надаючи пояснення посилались на обставини, викладені у відзиві на позов та поданих по суті спору заявах та клопотаннях. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) з 16.05.2023 перебувала у трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , а з 04.01.2022 працювала на посаді менеджера в кафе. [PERSON] наказом № 12-к від 10.01.2024 року звільнена з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 10 січня 2024 року, про що подана звітність до Державної податкової служби, а саме відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби. З відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, вбачається що 10.01.2024 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) нараховано та виплачено 4 021,84 грн. Крім того було нараховано та перераховано податок на доходи фізичних осіб в сумі 723,93 грн. та військовий збір в сумі 60,33 грн. 11.01.2024 року представник відповідачки [PERSON] , що діє на підставі довіреності реєстраційний номер 570/4-2670-22 не була допущена в приміщенні кав`ярні [INFO] отриманому в суборенду від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» ЄДРПОУ 35791225 де відповідач здійснювала підприємницьку діяльність. Повідомлень про дострокове припинення договору суборенди №04/01/22- СБ від 04.01.2022р. від ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» не отримувала. В приміщенні залишились документи з кадрового обліку та первинні документи господарчої діяльності в тому числі особові справи працівників, оригінали наказів, копії документів працівників, оригінали договорів та первинної документації до них, книга обліку трудових книжок. За даним фактом представником відповідачки було складено АКТ № 1 від 11.01.2024 року про нестачу документів з кадрового обліку та первинних документів господарчої діяльності в присутності двох осіб [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідачки, [PERSON] , зверталась до керівника ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» [PERSON] про повернення документів 29.01.2024 року, але документи не були повернені відповідачці. Представник відповідача , [PERSON] , повторно зверталась до бухгалтера ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» Слоневської Ірини Петрівни про повернення документів як своїх так і документів належних ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , оскільки за співпрацєю з ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» склалася аналогічна ситуація. В переписці зі [PERSON] представник відповідачки отримала відповідь про не повернення документів, оскільки документи у керівника ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ» [PERSON] . 01.05.2025 року [PERSON] звернувся до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення стосовно нього та членів його сім`ї [PERSON] , та [PERSON] , зокрема повідомив про незаконне заволодіння в тому числі документами ФОП [PERSON] з кадрового обліку. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.06.2025 року зобов`язано уповноважену особу Печерського УП ГУНП у м. Києві внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінальних правопорушень за заявою [PERSON] від 01.05.2025 року. В подальшому [PERSON] був повідомлений Печерським УП ГУНП у м. Києві про те, що відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2025 внесенні до ЄРДР за № 12025105060000410 від 15.07.2025 року за ознаками ч .1 ст. 357 КК України. 01.08.2025 на адресу Деснянського районного суду м.Києва на виконання ухвали суду про витребування доказів у ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ», надійшов лист директора [PERSON] , згідно якого зазначено, що Товариство не має у своєму розпорядженні запитуваних документів оскільки [PERSON] ніколи не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ПЕРША ЧАРІВНА СКРИНЯ», у кадровій документації відсутні будь-які дані, що підтверджували б факт працевлаштування, перебування на обліку [PERSON] .. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18, у випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Якщо працівник вважає, що його звільнили незаконно за угодою сторін, він може звернутися до суду з вимогою визнати наказ про звільнення недійсним. Важливо довести відсутність згоди на звільнення або наявність тиску. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з відповіді Пенсійного Фонду України, [PERSON] за 2024 рік отримувала наступні нарахування по заробітній платі: з 01.01.2024 по 10.01.2024 (ФОП [PERSON] ) - 4 021,84; з 12.01.2024 по 30.04.2024 (ФОП [PERSON] ) у сукупному розмірі 8 649,60 грн.; з 01.05.2024 по 31.12.2024 у сукупному розмірі 64 000,00 грн.. Доказів про те, що [PERSON] починаючи з 12.01.2024 працювала у ФОП [PERSON] за сумісництвом з основним місцем працевлаштуванням у ФОП [PERSON] , стороною позивачки суду надано не було. Таким чином, з урахуванням наданих сторонами доказів та пояснень, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] мала місце угода щодо припинення трудових відносин, що підтверджується в тому числі тією обставиною, що позивачка починаючи з 12.01.2024 року вже перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , а до відповідачки відповідне звернення нею було скеровано лише 11.12.2024. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували що позивачці було оформлено трудову книжку її наступним роботодавцем ФОП [PERSON] у якої вона приступила до роботи з 12.01.2024 року після звільнення у ФОП [PERSON] , суду надано не було. При цьому вимоги про витребування трудової книжки від відповідачки позивачкою не заявлялось. Відтак, суд вважає, що позивачці у день звільнення було видано трудову книжку, з відповідним записом підстав припинення трудового договору. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно фільтрованої виписки АТ КБ «Приват Банк» клієнта ФОП [PERSON] , за період 01.01.2020 по 12.07.2025 10.01.2024 року [PERSON] було перераховано заробітну плату за 1 пол. січня 2024, комп. відпустки, ЄСВ 10.01.2024, випл. по повернут. пл. в сумі 3 237,58 грн., операція проведена банком 10.01.2024 року 16:28. Доказів на спростування даних обставин, позивачкою суду не надано. Враховуючи, що нарахування компенсації за невикористану відпустку можливе при звільненні, відтак вказана дія відповідачки свідчить, що станом на 10.01.2024 мав місце наказ про звільнення за угодою сторін. Таким чином, судом наявність боргу з заробітної плати та розрахункових коштів при звільненні позивачки не встановлена. Крім того, ФОП [PERSON] 06.02.2024 подала податковий звіт за 1 квартал 2024 року щодо чотирьох найманих працівників, у тому числі [PERSON] , з якого вбачається що датою припинення трудових відносин з позивачкою є 10.01.2024, вона обіймала посаду менеджер кафе (код класифікації 1456), звільнена на підставі наказу № 12-к від 10.01.2024 п.1ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Інші троє працівників були звільнені з аналогічних підстав в той же день. Отже, у 1 кварталі 2024 відповідачка відзвітувалася перед податковою, що трудові відносини з позивачкою припинені за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що на думку суду свідчить про видачу наказу про звільнення від 10.01.2024. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Аналізуючи викладене, судом в ході розгляду справи було встановлено, що мало місце волевиявлення позивачки на припинення трудового договору, відповідачкою в свою чергу був виданий наказ про звільнення, нарахована, перерахована позивачці заробітна плата за відпрацьований час та компенсація за невикористану відпустку, подана звітність, сплачені податки, видана трудова книжка. Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення позивачки було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підстав для задоволення вимоги про поновлення позивачки на роботі та інших похідних від неї вимог, не вбачається. Щодо заявленого стороною відповідачки пропуску строку позовної давності, суд погоджується з доводами представника позивачки, що відповідачкою не надано суду доказів отримання чи належного ознайомлення [PERSON] з наказом про її звільнення під особистий підпис, відтак суд вважає, що позивачка не пропустила строк на звернення до суду з вказаним позовом. Згідно з вимогами ст..141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивачки, звільненої від сплати судового збору, відшкодування судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed