Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

У січні 2026 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер її рідний брат по материнській лінії [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] . Зазначала, що за життя [PERSON] не був одружений та не мав дітей, проживав один, заповітного розпорядження не залишив, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 83106217 від 03.11.2025. На час смерті [PERSON] був постійним мешканцем по [ADDRESS] і разом з ним за цією адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований, що підтверджується довідкою виконкому Міжгірської селищної ради від 30.05.2025 за № 16-08/426. Наголошувала на тому, що згідно з рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.09.2025 у справі № 302/975/25 їй як спадкоємиці за законом визначено додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Рішення суду набрало законної сили 17.10.2025. 03.11.2025 за майном померлого [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М. було заведено спадкову справу на підставі її заяви, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи. Зазначала, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно на яке він мав право за життя, але не оформив право власності на це майно та не отримав правовстановлюючі документи на своє ім`я, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , який за життя належав його батькам: [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , та був побудований ними у 1962 році, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Міжгірської селищної ради від 19.08.2020 за № 3041 та технічним паспортом на житловий будинок, виготовленого на замовлення її батьків у 1987 році. [INFO] померла її матір [PERSON] , [INFO] , що стверджується повторно виданим 21.05.2025 свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] . На час смерті матері [PERSON] разом із нею по [ADDRESS] проживали: чоловік [PERSON] , 1932 р. н., який помер [INFO] ; син [PERSON] , 1964 р. н., який помер [INFO] , ніхто інший не проживав та не був зареєстрований, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Міжгірської селищної ради від 30.05.2025 за № 16-08/428. [INFO] помер і її батько [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] . На час смерті [PERSON] разом із ним по [ADDRESS] проживав його син [PERSON] , 1964 р. н., який помер [INFO] , ніхто інший не проживав та не був зареєстрований, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Міжгірської селищної ради від 30.05.2025 за № 16-08/427. Звертала увагу і на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 21.09.1961, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя. Стверджувала і те, що за життя [PERSON] , [INFO] , як спадкоємець першої черги за законом, на підставі вимог статей 1261, 1268 ЦК України успадкував після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , однак не оформив право власності на цей будинок на своє ім`я в установленому законом порядку. Постановою від 19.12.2025 за № 305/02-31 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М., з посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5, відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий будинок із причини відсутності у спадковій справі та у спадкоємця правовстановлюючих документів на цей будинок та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього будинку. Ця постанова нотаріуса і, відповідно, відмова в учиненні нотаріальної дії щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно померлого брата і стала підставою для її звернення до суду з цим позовом. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом до майна померлого [INFO] брата [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 2 січня 2026 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2026 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представниця адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Водночас представницею позивачки [PERSON] адвокаткою Гренджа В. Ю. подано до суду 28.01.2026 заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, додаткових заяв і клопотань не має (а.с.80). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у судове засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце його проведення була належним чином повідомлена. Проте подала до суду 14.01.2026 і 04.02.2026 заяви, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , додаткових доказів і клопотань не має, а також просила у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України розглянути дану справу за її відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с.76,77,87,88). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу за № 00051344355 від 21.05.2025 вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було 21.09.1961 зареєстровано шлюб за актовим записом № 53 (а.с.21). Зі свідоцтва про народження [PERSON] /позивачки/ серії [NUMBER] , виданим повторно від 21.05.2025 видно, що її матір`ю є [PERSON] (а.с.22). Як слідує зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.05.1978, то між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, унаслідок чого дружина змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » (а.с.23). Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження за № 00051344643 від 21.05.2025 видно, що батьками [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.8). Як видно з витягу зі Спадкового реєстру за № 83106380, виданого 03.11.2025 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо реєстрації спадкової справи після смерті [PERSON] від 03.11.2025 за номером у спадковому реєстрі 74811505 (а.с.9). Із довідки, виданої виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 30.05.2025 за №16-08/426 вбачається, що в будинку [ADDRESS] проживав [PERSON] , 1964 р. н., який був постійним мешканцем [ADDRESS] . На день смерті брата позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] , у будинку [ADDRESS] ніхто не проживав (а.с.12). Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.09.2025 у справі № 302/975/25, яке набрало 17.10.2025 законної сили, позов [PERSON] , в інтересах якої діє представниця - адвокатка Гренджа В.Ю., до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено. Визначено [PERSON] , [INFO] , як спадкоємиці за законом додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.13-16). Матір позивачки [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , повторно виданим відділом реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.05.2025, актовий запис про смерть № 05 (а.с.17). Із довідки, виданої виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 30.05.2025 за №16-08/428 вбачається, що в будинку [ADDRESS] проживала [PERSON] , 1939 р. н., яка була постійною мешканкою [ADDRESS] . На день смерті матері позивачки - [PERSON] , яка померла [INFO] , в будинку [ADDRESS] проживали: її чоловік [PERSON] , 1932 р. н., який помер [INFO] , та син [PERSON] , 1964 р. н., який помер [INFO] , ніхто інший не проживав (а.с.18). Батько позивачки - [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , виданим Міжгірським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 20.07.2018, актовий запис про смерть № 97 (а.с.19). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 30.05.2025 за №16-08/427, то в будинку [ADDRESS] проживав - [PERSON] , 1932 р. н., який був постійним мешканцем [ADDRESS] . На день смерті батька позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] , в будинку [ADDRESS] проживав син померлого [PERSON] , 1964 р. н., який помер [INFO] , ніхто інший не проживав (а.с.20). Згідно з довідкою № 3041 від 19.08.2020, виданої виконавчим комітетом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, то житловий будинок [ADDRESS] , був побудований у 1962 році [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , та він розташований на земельній ділянці орієнтовною площею 0,15 га (а.с.25). Із довідки КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» за № 19 від 30.05.2025 видно, що станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.26). З технічного паспорту від 22.05.2025 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] видно, що цей будинок має загальну площу 75,65 кв. м (а.с.45-49). Відповідно до Звіту про оцінку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] складеного ПП «Експерт-Сервіс», то станом на дату оцінки 15.12.2025 вартість указаного об`єкту нерухомого майна становить 179 219 гривень (а.с.50-55). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. за вих. № 305/02-31 від 19.12.2025 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів на спадкове майно - буд. [ADDRESS] та через відсутність інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього житлового будинку (а.с.11). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 1 ст. 1262 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Отже, з огляду на наведене вище, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved