Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом, який згодом уточнила, до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК ІРЛАГА» та просила визнати такою, що підлягає скасуванню нарахована заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 серпня 2016 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 8160.74 у зв`язку із пропуском строку позовної давності. В обґрунтування вимог позивач вказала, що є власником квартири за [ADDRESS] . Відповідач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території за даною адресою. 17 лютого 2025 року довідалась про порушення свого права за ст. 257 ЦК, оскільки у рахунку до оплати було неправомірно донараховано заборгованість за утримання будинку у розмірі 8160.74 грн. Вважає, що відповідач незаконно та безпідставно вимагає оплату за надані житлово -комунальні послуги за період з 01 серпня 2016 року по 31.12.2020 року у розмірі 8160.74 гр. Із вказаною заборгованістю не погоджується, вважає, що остання не підлягає оплаті, оскільки пройшли строки позовної давності. Відповідач безпідставно використовує кошти поточної оплати послуг за 2025 рік для погашення заборгованості за 2016-2020 року. Вважає, що скасування спірної заборгованості є належним способом захисту права споживача на мирне володіння майном. Також вказала, що відповідач неодноразово порушував її права, безпідставно завищує тарифи, що призвело утворення заборгованості. Включає у структуру основних витрат в межах тарифу єдиний податок 5%, яким повинен сплачуватись підприємством. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 червня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Відповідач подав відзив на позов. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними та жодними доказами не підтверджені. Позивач, як споживач, зобов`язана оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановленні договором за цінами-тарифами, встановленими законодавством. У разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплачувати пеню. Вважає, що зобов`язання споживача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Позивач має право виключно на реструктуризацію заборгованості. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, зіславшись на доводи викладені у позові. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового приміщення [ADDRESS] , площею 49,7 м.кв. Відповідач починаючи з 01 серпня 2016 року по 31 грудня 2020 року надав послуг з утримання будинку та прибудинкової території, що визнається сторонами спору. Починаючи з 01 січня 2021 року і поданий час ТзОВ «МЖК ІрЛАГА» надає послуги згідно з публічним договором від 01.01.2021. Публічний договір розміщений на веб-сторінці позивача за Інтернет-адресою: http://www.mgkirlaga.com/products.html. Договір набув чинності на підставі п. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Наказом Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 751 від 31.03.2017 року, затверджено структуру витрат по будинку [ADDRESS] , згідно з додатком. Наказ набирає чинності із 01 квітня 2017 року. Також, відповідачем визначено структуру витрат в межах тарифу на послуги з утримання будинку та прибудинкової території по [ADDRESS] з 01 червня 2024 року, з 01 січня 2024 року, з 01 січня 2021 року. З розрахунку щомісячних нарахувань і оплати послуг по особовому рахунку № [NUMBER] [PERSON] за період з серпня 2009 року по травень 2025 року встановлено, що у період серпень 2016 року по січень 2024 року позивач будь-яких платежів на оплату послуг не здійснювала, внаслідок чого утворилась заборгованості за надані послуги. Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року справа № 601/1830/24 задоволено позов ТзОВ «МЖК ІрЛАГА» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Стягнуто із [PERSON] на користь ТзОВ «МЖК ІрЛАГА» заборгованість за послуги з оплати послуг з управління будинком за період із січня 2021 року по січень 2024 року у розмірі 7 693 гривні 56 копійки, а також 3028 гривень судового збору, на загальну суму 10 721.56 грн. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду без змін. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 лютого 2025 року заяву [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задоволено частково. Виконавчий лист Кременецького районного суду Тернопільської області №601/1830/24 від 02 грудня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК ІрЛАГА» на користь [PERSON] безпідставно отриманні кошти у розмірі 6511,63 грн, що були стягнуті за виконавчим листом № 601/1830/24 від 02 грудня 2024 року. Стягнуто з приватного виконавця Кондратюка Р.В. на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 871,16 грн, які були стягнуті в межах виконавчого провадження. Визнаючи виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню та стягуючи кошти, суд встановив, що 28.11.2025 року, до видачі виконавчого листа, [PERSON] на виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 06.08.2024 по справі №601/1830/24 вже сплатила суму заборгованості та судовий збір у розмірі 10125,20 грн. При цьому, в межах виконавчого провадження, виконавець стягнув з позивача на виконання рішення суду 6511.63 грн та 871.16 грн винагороди приватного виконавця. З розрахунку щомісячних нарахувань і оплати послуг по особовому рахунку № [NUMBER] [PERSON] за період з серпня 2009 року по травень 2025 року встановлено, що у грудні 2024 року позивач сплатила 10125.16 грн, які були зараховані на виконання рішення суду від 06 серпня 2024 року, у січні 2025 року 7108.03 грн, з яких 6511.63 грн було повернуто позивачу, згідно ухвали суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та 596.40 грн. зараховано на виконання рішення суду від 06.08.2024 року. Будь-яких інших платежів у період з серпня 2016 по травень 2025 року позивач не здійснювала. На день розгляду даної справи відповідач не пред`явив до позивача позов про стягнення заборгованості за надані послуги за період 2016-2020 років. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Відповідно до вимог ст.322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Положення ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з вимогами ст. 13 даного Закону (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу. Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Отже, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами склалися відносини, за якими позивачу як власнику житлового приміщення [ADDRESS] , надавалися житлово-комунальні послуги, які вона зобов`язана оплачувати, оскільки фактично користувалася ними як співвласник приміщення у багатоквартирному житловому будинку. Вказані обставини не заперечуються сторонами. Із зазначених позивачем предмету та підстав позову встановлено, що предметом спору є нарахування заборгованості за надані відповідачем послуги за період з 2016-2020 року, яку позивач просить скасувати на підставі статті 257 ЦК України, яка регулює загальну позовну давність Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Велика Палата Верховного суду у постанові від 26 жовтня 2021 року справа № 766/20797/18 (п.82), зауважила, що: «позовна давність не припиняє існування цивільного права чи інтересу. Її сплив (за умови подання боржником у спорі заяви про її застосування) може бути лише перешкодою для захисту цього права та інтересу судом, якщо є підстави для задоволення відповідного позову. Оскільки відповідач у червні 2018 року неправомірно донарахував обсяги спожитого природного газу за період з 6 травня 2015 року до 31 січня 2016 року включно та з позовом про стягнення з позивачки заборгованості не звертався, наведені доводи позивачки щодо позовної давності є неприйнятними. Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідачем у тому, що підставою для захисту прав та інтересів позивачки не є сплив позовної давності для звернення до суду відповідача з позовом про стягнення боргу з позивачки». Отже, сам по собі факт наявності заборгованості позивача за надані послуги за 2016-2020 року, при відсутності позову про стягнення такого боргу, за умови її нарахування відповідно до тарифів та нормативних актів, не свідчить про порушення прав позивача. Вказані доводи позивача можуть бути запереченням в разі пред`явлення до неї позову про стягнення вказаної заборгованості за період 2016-2020 рр. Однак, таких позовних вимог відповідач до позивача не пред`являв. Більше того, судом не встановлено порушення прав позивача, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження здійснення оплати житлово комунальних послуг та її зарахування відповідачем на погашення боргу за 2016-2020 роки. Доводи позивача щодо завищення тарифів, у тому числі включення у тариф єдиного податку є безпідставними та жодними доказами не підтвердженні. Більш того, вказані доводи позивача були предметом дослідження судом під час розгляду справи № 601/1830/24 за позовом ТОВ «МЖК ІрЛАГА» до [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком за 2021-2024 роки. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд доходить висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про скасування заборгованості слід відмовити. Приймаючи до уваги те, що у задоволенні позову відмовлено, підстав для перерозподілу судових витрат згідно вимог ст. 141 ЦПК України, не має. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed