Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

В жовтні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , встановлений судовим наказом Ірпінського міського суду Київської області від 03 жовтня 2024 року та встановити аліменти у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини. Позовна заява мотивована тим, що на підставі судового наказу від 03 жовтня 2024 року Ірпінського міського суду Київської області з позивача стягнуто на користь відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. На час звернення з даною позовною заявою до суду у позивача значного погіршилося матеріальне становище, у зв`язку із погіршенням стану його здоров`я, де збільшилися витрати на лікування, а заробітна плата навпаки зменшилася. Також, у зв`язку із військовою агресією рф про ти України, у позивача постраждало від обстрілів житло, він вимушений виїхати в безпечне місце проживання та орендувати житло, на його утриманні знаходиться його батьки, які є особами пенсійного віку, та в силу похилого віку та хронічних хвороб потребують матеріальної допомоги. У відзиві на позовну заяву (а.с.91-96) відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вказує, що твердження позивача про погіршення стану його здоров`я не підкріплено реальними доказами втрати чи значного обмеження працездатності. Відповідач посилаючись на зменшення його заробітної плати надав довідки про доходи: 08.10.2024 року та 11.10.2024 року, однак у них містяться дані винятково до червня 2024 року. Це означає, що наведена інформація не відображає поточний стан його доходів, а навпаки, свідчить лише про коливання (чи тимчасове зниження) в минулому періоді. Відповідно ці довідки не можуть бути прийняті судом як належне підтвердження сталого чи тривалого зменшення заробітку. Якщо позивач посилається саме на теперішнє погіршення фінансового стану, то йому слід надати актуальні та повні доні про доходи, зокрема, за останні місяці, а не лише короткостроковий « зріз» до середини 2024 року. Статус ВПО позивача та пошкодження його житла, не виправдовує потреби зменшити розмір аліментів на утримання власної дитини, оскільки аліментний обов`язок за законодавством України та практикою ЄСПЛ є пріоритетним, не може бути зменшений на цій підставі, так як навіть в умовах війни, дитина залишається повністю залежною від батьківського фінансування. Жодних підстав для зменшення аліментів особливо в умовах, коли мати і дитина також перебувають у статусі ВПО та несуть суттєві витрати по оренді житла не вбачається. Також, позивачем не надано переконливих доказів того, що батьки дійсно потребують матеріальної допомоги в обсязі, який спростовує можливість платити аліменти на належному рівні. Син має специфічний стан здоров`я, який вимагає постійного медичного нагляду, ретельного дотримання дієти та періодичних обстежень у профільних фахівців. Усе це безпосередньо впливає на збільшенні витрати на утримання дитини та потребує стабільного й достатнього рівня фінансування. В матеріалах справи відсутні докази того, що після присудження судовим рішенням аліментів на сина, позивач став непрацездатним, має хронічну хворобу, що впливає на його працездатність, а також відсутні докази доходів теперішньої дружини позивача. Зменшення розміру аліментів без підтвердження погіршення матеріального становища позивача не буде спрямовано на належне забезпечення прав дитини та суперечитиме її інтересам. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. З [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку на підставі судового наказу від 03 жовтня 2024 року Ірпінського міського суду Київської області. На підтвердження погіршення свого майнового становища позивачем надано виписку із медичної картки стаціонарного хворого № 1030 від 17.08.2018 року, з якої не вбачається, що він має хронічну хворобу, яка впливає на його працездатність. (а.с. 13,14). Матеріали справи містять виписки з рахунку [PERSON] з яких вбачається, що останній в період з 19.05.2022 року по 20.09.2024 робив перекази [PERSON] , однак в них відсутні відомості про те, що ці перекази є аліментами на утримання дитини ( а.с.16-18). На підтвердження зменшення заробітної плати позивачем надано відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період січня 2023 року по червень 2024 року ( а.с.21-23). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з частиною третьою вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. У пункті 23 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодекс України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Отже, аналіз вищезазначених норм свідчить, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів. Отже, зміна сімейного стану є окремою підставою для зміни розміру аліментів. При цьому суд, вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, має враховувати й інші обставини, передбачені статтею 182 СК України, насамперед з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних підстав для цього. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, оскільки у нього погіршився стан його здоров`я, що потребує витрат на лікування, зменшилася заробітна плата, він винаймає житло, оскільки його квартира була зруйнована та мати позивача є особою похилого віку, а тому перебуває на його утриманні. Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed