Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також інше майно. За життя [PERSON] склав декілька заповітів, зокрема, заповіт від 17 січня 2018 року, яким належний йому житловий будинок заповів для нього позивача [PERSON] , та заповіт від 27 травня 2019 року, яким належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заповів для відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що він та відповідачі прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Проте, нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через те, що у заповіті від 17 січня 2018 року зазначено, що батько заповів йому лише житловий будинок, тоді як згідно правовстановлюючого документу [PERSON] на момент посвідчення заповіту належав цілий житловий будинок із приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, однак доля цих споруд та будівель спадкодавцем у заповіті не вирішена. Вважає, що він має право в порядку спадкування за заповітом після смерті батька на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, оскільки згідно ч.2 ст.381 ЦК України у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується уся садиба, до складу якої входить земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Оскільки нотаріус відмовив йому в оформлені спадкових прав за заповітом, тому просить захистити його право на спадщину в судовому порядку та визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Козак І.О. подав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, до суду не з`явились, причини неявки суду не повідомили, у визначений судом строк відзив не подавали. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22 серпня 2004 року виконавчим комітетом Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, на праві власності належало домоволодіння по [ADDRESS] (до змін у адміністративно-територіальному устрої - Старокостянтинівського) району Хмельницької області, яке згідно опису об`єкта складалось із житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами. 29 вересня 2004 року право власності [PERSON] на вказане домоволодіння зареєстроване у Старокостянтинівському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4899142 від 29 вересня 2004 року. За даними технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] (паспорт виготовлено станом на 30 грудня 2024 року), вбачається, що вказане домоволодіння складається з наступних споруд: житлового будинку «А1», 1970 року побудови, прибудови «а1» та веранди «а2», 1985 року побудови, хліва «Б», 1954 року побудови, літньої кухні «В», 2000 року побудови, погреба «Г», 1954 року побудови, хліва «Д», 2000 року побудови. Отже, вказані господарські будівлі та споруди існували на момент набуття [PERSON] права власності на домоволодіння по [ADDRESS] . 17 січня 2018 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження наступного змісту: «житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що буде належати мені на день моєї смерті заповідаю своєму сину [PERSON] , [INFO] ». Вказаний заповіт посвідчений 17 січня 2018 року секретарем Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Янюк Т.А., зареєстрований в реєстрі під №2 та 25 січня 2018 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №61909756 і значиться як чинний. Крім того, 27 травня 2019 року [PERSON] склав ще один заповіт, яким належну йому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №139921 від 24 лютого 2006 року земельну ділянку площею 2,27 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, заповів у рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений 27 травня 2019 року секретарем Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Янюк Т.А., зареєстрований в реєстрі під №23 та 31 травня 2019 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №64265310 і значиться як чинний. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло наступне нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 2,27 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6824280700:08:025:0048, що розташована на території Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області. На день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області №516 від 09 липня 2019 року. 27 липня 2019 року за заявою [PERSON] , про прийняття спадщини за законом та за заповітом Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області заведено спадкову справу №378/2019 до майна померлого [PERSON] . Крім того, 27 липня 2019 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулась також відповідачка [PERSON] . У цей же день дружина спадкодавця [PERSON] [PERSON] подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини за законом, а також про відмову від обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] 28 лютого 2020 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] державним нотаріусом видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,27 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6824280700:08:025:0048, кожному. 15 жовтня 2025 року позивач [PERSON] у додатковий строк, визначений рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 серпня 2025 року (справа №683/1350/25), подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] . 13 листопада 2025 року державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотна Т.В. надала [PERSON] письмове роз`яснення, в якому зазначила, що згідно поданого ним заповіту від 17 січня 2018 року предметом спадкування зазначено житловий будинок по [ADDRESS] , проте на момент посвідчення заповіту біля будинку були господарські будівлі і споруди, долю яких у заповіті не вирішено, у зв`язку із чим зазначила про необхідність тлумачення заповіту. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця за заповітом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на його ім`я. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). В Україні діє принцип свободи заповіту. Він означає, що заповідач має право заповідати належне йому майно будь-якій особі. Також заповідач має право на призначення спадкоємців, тобто заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Судом встановлено, що сторони не здійснюють тлумачення заповіту на підставі частини першої статті 1256 ЦК України, тому таке тлумачення здійснюється судом. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19, від 30 вересня 2022 року у справі №165/3014/20. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. У постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №474/454/18, від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19 зазначено, що «тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача». Отже, тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких позовних вимог, що не буде виходом судами за межі позовних вимог. Таким чином, оскільки до предмету доказування по цій справі відноситься визначення спадкової маси при спадкуванні за заповітом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, то суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт та визначити спадкову масу. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Аналіз положень статей 186, 380, 381 ЦК України дає підстави для висновку, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Складений 17 січня 2018 року спадкодавцем [PERSON] заповіт не містить заповідального розпорядження відносно господарських будівель і споруд, які існували на момент складання заповіту. Однак, ці господарські будівлі і споруди є складовою частиною будинковолодіння, тобто приналежністю до житлового будинку та не можуть бути самостійним об`єктом спадкування. Отже, за своїм змістом намір (волевиявлення) [PERSON] був спрямований на те, щоб залишити позивачу у спадок саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який йому належав на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 серпня 2004 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що зміст заповіту, складеного заповідачем [PERSON] 17 січня 2018 року на користь позивача, посвідченого секретарем Березненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Янюк Т.А., зареєстрований в реєстрі під №2 та 25 січня 2018 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №61909756, є таким, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким [PERSON] заповів своєму сину [PERSON] саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] . Таким чином, предметом спадкування [PERSON] є саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Отже, позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню, в зв`язку із чим за [PERSON] слід визнати в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] .

Outcome: approved