Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач ТОВ «Українські фінансові операції» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості на суму 89022,57 грн, а також 2422,4 грн судового збору та 10000 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову вказав, що 01.06.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4697056 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідачу були надані грошові кошти у сумі 15000 грн на умовах строковості, зворотності, платності. Кредитний договір укладено в електронній формі та підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Кредитні кошти були перераховані за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку відповідача. 27.02.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу №27/02/2025, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило належні йому права вимоги, а ТОВ «Українські фінансові операції» прийняло належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників відповідно до реєстру, зокрема, до [PERSON] . Так, до позивача відповідно до укладеного Договору факторингу від 27.02.2025 року №27/02/2025 перейшло право грошової вимоги до відповідача за Договором № 4697056 від 01.06.2024 року на загальну суму 76722,58 грн, з яких: 14999,99 грн - заборгованість по тілу кредиту, 54222,59 грн - заборгованість за процентами та 7500 грн - заборгованість за нарахованими штрафами/неустойкою. Разом із цим, станом на дату укладання договору факторингу від 27.02.2025 року №27/02/2025, строк дії договору № 4697056 від 01.06.2024 року не закінчився, а тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 27.02.2025 по 27.05.2025 (88 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою у сумі 19799,9868 грн (15000 грн х 1,5% = 224,99985 грн х 88 календарних дні = 19799,9868 грн). Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість загальною сумою 89022,57 грн, яка складається з: суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 14999,99 грн, суми заборгованості за нарахованими відсотками первісним кредитором у розмірі 54222,59 грн, суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» у розмірі 19349,9871 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 09.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача Дідух Є.О. в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином. Зокрема, надіслані на адресу за місцем реєстрації відповідача рекомендовані листи з копією ухвали про відкриття провадження у справі, повідомленнями про розгляд справи, [PERSON] не були вручені, а поштові відправлення повернуто з відміткою «адресат відсутній». Отже, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд судом цивільної справи, учасником якої він є. Право надати відзив на позовну заяву відповідач не реалізував та не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно зі статтею 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ураховуючи викладене, та те, що представник позивача не заперечував проти винесення заочного рішення, суд постановив провести заочний розгляд справи на підставі ст.ст.280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 01.06.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4697056 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, згідно з яким відповідач отримав у користування кредитні кошти в розмірі 15000 грн строком на 360 днів. У договорі сторони погодили порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит в сумі 15000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором № 4697056 від 01.06.2024 року вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» нарахував відповідачу заборгованість, яка станом на 27.02.2025 року становить 76722,58 грн та складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 14999,99 грн, заборгованості по процентах у розмірі 54222,59 грн, заборгованості по нарахованим штрафам/неустойкам у розмірі 7500 грн. 27.02.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» був укладений договір факторингу № 27/02/2025. Згідно Акту приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025 року TOB «Лінеура Україна» передало TOB «Українські фінансові операції» належні йому права вимоги, а TOB «Українські фінансові операції» прийняло належні TOB «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників, в тому числі й [PERSON] за кредитним договором № 4697056 від 01.06.2024 року. Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Згідно з ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до положень статей 610, 612, 625, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлений договором строк, як визначено ст.ст.526, 530 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно із ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Така позиція викладена також Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року № 6-979цс15. З урахуванням встановлених судом обставин та наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведені обставини виникнення між сторонами правовідносин, а також факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Враховуючи встановлений факт невиконання відповідачем взятих на себе за договором № 4697056 від 01.06.2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту зобов`язань, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому стягує з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 89022,57 грн, яка складається з: суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 14999,99 грн, суми заборгованості за нарахованими відсотками первісним кредитором у розмірі 54222,59 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» у розмірі 19349,9871 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано такі докази: договір № 01/08/2024-А про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 4697056 від 18.09.2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг) № 4697056 від 18.09.2025 року, заявку від 21.04.2025 року № 4697056 на виконання доручення до Договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 р оку, рахунок на оплату №4697056 -2025 від 18.09.2025 року. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19, зазначивши в своїх постановах, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved