Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

14 грудня 2022 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до Харківської міської ради (далі: відповідач-1), [PERSON] (далі: відповідач-2), третя особа [PERSON] (далі: третя особа) із позовом про визнання за нею права власності на 19/100 частин буд. [ADDRESS] з надвірними забудовами, в порядку спадкування за законом після батька [PERSON] , який помер [INFO] та який фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] та на 27/100 частин буд. [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 29.03.1957 її бабуся [PERSON] на підставі договору дарування отримала у власність 46/100 частин буд. [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті бабусі [PERSON] , її син, - батько позивача [PERSON] належним чином спадщину не прийняв, однак продовжував проживати у домоволодінні, тобто фактично прийняв спадщину після своєї матері за законом. [INFO] [PERSON] помер. Позивач від народження проживає у буд. [ADDRESS] . Після смерті батька перебувала у пригніченому стані, не мала грошей, щоб прогодувати сім`ю та підтримувати домоволодіння у належному стані і, як наслідок, своєчасно оформити спадщину. Вважає, що після смерті батька та бабусі вона фактично вступила у володіння на 19/100 та 27/100 частин будинку, оскільки сплачує комунальні послуги по домоволодінню, утримує його, прийняла побутові речі домашнього вжитку у власне користування від батька та бабусі. Також понад 35 років позивач користується часткою 27/100 буд. [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності на цю частку відсутня. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача подав чергову заяву про відкладення розгляду справи. Посилався на зайнятість в іншому процесі. Відповідні дані до заяви не долучив. Відповідачі та третя особа причину неявки не сповістили. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Приписами ч.3 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, стосовно яких наявні відомості повідомлення про явку в суд, не є порушенням ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. Розглянувши заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, суд зазначає: Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Водночас, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи по суті за рядом клопотань представника позивача та позивача, представником позивача не надані доказі зайнятості в іншому процесі та, враховуючи, що суд надавав можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, підстави відкладення судового засідання відсутні, а в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.02.1991. [INFO] народилась [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 29.03.1957 [PERSON] набула у власність 19/100 частин буд. [ADDRESS] , що підтверджене договором дарування від 29.03.1957. [INFO] народилась [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження 30042874358 від 25.12.2023. [INFO] , [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Отже, позивач є донькою [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідно, позивач є онукою [PERSON] . Крім того, позивач є неповнорідною сестрою [PERSON] . 11.11.1980 [PERSON] зареєструвала шлюб зі [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.11.1980. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджене повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00042874497 від 25.12.2023. 24.03.1995 [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] , що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00042874605 від 25.12.2023. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджене свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.07.1995. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28.01.2022. Спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводились, що підтверджено відповіддю П`ятої ХМДНК №1718/01-16 від 26.03.2023. 05.12.2008 рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі №2-5624/08/11 визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної власності на самовільні будівлі: житловий будинок літ. «Н-2» та перепланування приміщення 2-1 з кухні в житлову кімнату будинку літ. «а-1», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Перерозподілі ідеальні частки співвласників житлових будинків літ. «А-1»і літ. «Н-2» з надвірними будівлями про [ADDRESS] і вважати, що: [PERSON] належить 93/200 частин замість 27/100 частин; [PERSON] 93/200 частин замість 27/100 частин; [PERSON] належить 3/100 частин замість 19/100 частин; за Державою не зареєстровано 4/100 частин замість 27/100 частин (т.1 а.с.84-86). 08.01.2009 вищевказане рішення набрало законної сили. Як вбачається з відповіді КП «ХМБ ТІ» №2347111 від 25.09.2008, право власності на житловий буд. [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] у розмірі 19/100 на підставі договору дарування від 29.03.1957; [PERSON] у розмірі 27/100 на підставі договору дарування від 17.01.2008; [PERSON] у розмірі 27/100 на підставі договору дарування; 27/100 частин не зареєстровано за Державою України. Третя особа на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2009 є власником 93/100 частин буд. [ADDRESS] , що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №322984737 від 15.02.2023 та копією вказаного договору (т.1 а.с.222-225). 26.07.2023 постановою Харківського апеляційного суду ухвала Київського районного суду м. Харкова від 07.03.2023 залишена без змін. Зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.03.2023 відмовлено у задоволенні заяви третьої особи [PERSON] про виправлення арифметичної помилки у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 05.12.2008 у справі №2-5624/08/11 (т.1 а.с.94-96). Позивач з 15.09.1975 по теперішний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 18.08.2023. 25.12.2023 позивач звернулась до П`ятої ХМДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] та зазначила, що вона прийняла спадщину як спадкоємець першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України, проживаючи разом із спадкодавцем за однією адресою на час його смерті, що передбачено ч.3 ст.1268 ЦК України. 25.12.2023 державний нотаріус П`ятої ХМДНК відмовив позивачу, яка зареєстрована у буд. [ADDRESS] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відмовляючи у вчиненні вказаної нотаріальної дії нотаріус зазначила, що свідоцтво право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , видати неможливо, оскільки для прийняття спадщини позивач мала звернутись до нотаріальної контори у шестимісячний термін після смерті спадкодавця або проживати разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У матеріалах спадкової справи відсутні документи, що безспірно підтверджують факт проживання зі спадкодавцем на момент смерті за однією адресою. Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд доходить висновує: Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 19/100 частин буд. [ADDRESS] з надвірними забудовами, в порядку спадкування за законом після батька [PERSON] , який помер [INFO] та який фактично, як вказує позивач, прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] . Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що передбачено ст.1218 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилами ч.1, ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, про що зазначено у ч.1 ст.1269 ЦК України. Частиною 1 ст.1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно до ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, які визначаються в кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. З урахуванням викладеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За загальним правилом належними відповідачами у даній категорії справ є спадкоємці, які прийняли спадщину. Судом встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON] , [INFO] , за законом є його доньки [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не звертались. Разом з тим, [PERSON] на час смерті [PERSON] , постійно проживала з ним за адресою: [ADDRESS] , та згідно положень ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, а відтак, є належним відповідачем у справі. Позивач протягом строку, встановленого ст.1270ЦК України, заяву про прийняття спадщини не подала. Доказів того, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суду не надала. Позивачем питання про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, не порушується. За таких обставин, вимога про визнання права власності у порядку спадкування за законом, задоволенню не підлягає. Щодо визнання права власності на 27/100 частин буд. [ADDRESS] за набувальною давністю. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною ч.1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, - позивача та відповідача. Згідно зі ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч.1. ч.2 ст.51 ЦПК України, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача поставляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Положеннями ст.175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. У постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Разом з тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади (органу місцевого самоврядування), які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном. Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. Положеннями ч.1 - ч.3 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що право власності на житловий буд. [ADDRESS] зареєстрований за: [PERSON] у розмірі 19/100 часток на підставі договору дарування від 29.03.1957; [PERSON] у розмірі 93/100 часток на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2019; 27/100 часток не зареєстровано за Державою України. Доказів того, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти таким нерухомим майном протягом десяти років, а саме 27/100 часток буд. [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Сама по собі довідка про реєстрацію позивача у буд. [ADDRESS] факту добросовісно заволодіння [PERSON] 27/100 частками у праві власності на буд. [ADDRESS] та володіння цією часткою відкрито та безперервно протягом 10 років, не підтверджує. Крім того, належність третій особі на праві власності 93/100 ч. буд. [ADDRESS] , не виключає спору щодо фактичного володіння позивачем 27/100 частками буд. [ADDRESS] за набувальною давністю та відповідно може порушувати права третьої особи, як співвласника, а тому вона мала залучатись до участі у справі у якості співвідповідача. З урахуванням викладеного, вимога про визнання за позивачем права власності на 27/100 частин буд. [ADDRESS] за набувальною давністю, задоволенню не підлягає. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: dismissed