Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Вимоги первісного позову. (з урахуванням зміненого предмету позову в кінцевій редакції) Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про визнання права власності та припинення права спільної часткової власності. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив про те, що його матері [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Красилівською державною нотаріальною конторою, № 524 від 28.05.1969 року та свідоцтва про право власності, виданого Красилівською державною нотаріальною конторою, № 522 від 28.05.1969 року належав житловий будинок по [ADDRESS] 12 листопада 1996 року його мати [PERSON] подарувала йому 63/100 частки жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці Красилівської міської ради. Загальний розмір житлової площі будинку з добудовою становив на той час 67,04 кв.м. Крім будинку на земельній ділянці розташовані були цегляний хлів та недобудований гараж. В його користування перейшла 63/100 частки жилого будинку "А-1": веранда розміром 11 кв.м., коридор № 1 розміром 7,5 кв.м., жила кімната № 2 розміром 21,3 кв.м., жила кімната № 3 розміром 11,7 кв.м., жила кімната № 6 розміром 7,8 кв.м., ванна №10 розміром 6 кв.м., кухня № 11 розміром 5,9 кв.м., кладовка розміром 4,6 кв.м., хлів - "Б", недобудований гараж - "В". 12 листопада 1996 року ним було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації право власності на 63/100 будинковолодіння, про що зроблено відмітку на договорі дарування. 04 грудня 1997 року його мати [PERSON] подарувала йому частину земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, площею 455 кв.м. або 9/20 часток від усього землеволодіння, яке належало [PERSON] згідно Державного акта на право приватної власності на землю, виданого Красилівською міською радою 29.09.1997 року. На підставі цього договору 11 вересня 1998 року ним було виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ХМ№ 013288. 22 грудня 2004 року [PERSON] подарувала своєму другому сину, а його рідному брату - [PERSON] , 37/100 частки житлового будинку та частину земельної ділянки площею 0,0545 га, що знаходиться по [ADDRESS] . В користування [PERSON] перейшла частина будинку, яка складається із коридору площею 5.2 кв.м., кухні - 8.2 кв.м., кладочки - 3,0 кв.м., двох житлових кімнат площею 14.5 та 12.1 кв.м. Крім того, [PERSON] без дозвільних документів самочинно побудував над його частиною житлового будинку мансардне приміщення. З 1996 року він разом із своєю сім`єю проживає у вищевказаному будинку із таким же розподілом часток і в такому самому складі приміщень. На даний час жодних змін в будинку та господарських будівлях ним не здійснювалося, окрім добудови подарованих йому матір`ю [PERSON] недобудованого погреба та гаражу, територія подвір`я чітко визначена і розподілена між мною та [PERSON] . Частина житлового будинку та господарські будівлі і споруди, що знаходяться у його користуванні існують окремо від частини іншого співвласника [PERSON] . Частина житлового будинку, що належить йому, має окремий особовий рахунок, незалежну систему опалення, є окремі господарські споруди, якими вони користуються і окреме подвір`я, що відмежоване від території подвір`я [PERSON] . Фактично з 1996 року існує два відокремлених домогосподарства, що зараз належить йому та [PERSON] . З метою покращення житлово-побутових умов він звернувся до [PERSON] із пропозицією укласти в нотаріуса договір про поділ житлового будинку з виділенням в окрему одиницю. Але [PERSON] відмовився і тому між ними не було досягнуто згоди. Таким чином, порушується його право власності на нерухоме майно, що належить йлому на праві спільної часткової власності, він не може реалізувати своє право на вільне розпорядження власним майном (продати, подарувати, зареєструвати місце проживання свого сина) без згоди іншого співвласника. Після проведеної судової будівельно-технічної експертизи позивач за первісним позовом уточнив позовні вимоги та просив суд: 1) 1) виділити йому - [PERSON] , в натурі в окрему інвентарну одиницю частину житлового будинку А-1 в тому числі цегляної веранди "а" та цегляної прибудови "а1": № І коридор площею 10,3 кв.м; № 1-1 коридор 7,6 кв.м; № 1-2 житлова кімната - 24,4 кв.м., № 1-3 житлова кімната - 11,8 кв.м., № 1-6 житлова кімната - 10,7 кв.м; № 1-10 ванна кімната - 5,9 кв.м; № 1-11 кухня - 10,5 кв.м. загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м, а також господарські будівлі: літня кухня "Б" площею 48 кв.м., погріб "Г" площею 46 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ; 2) визнати право власності за ним, [PERSON] , на частину житлового будинку А-1 в тому числі цегляної веранди "а" та цегляної прибудови "а1": № І коридор площею 10,3 кв.м; № 1-1 коридор 7,6 кв.м; № 1-2 житлова кімната - 24,4 кв.м., № 1-3 житлова кімната - 11,8 кв.м., № 1-6 житлова кімната - 10,7 кв.м; № 1-10 ванна кімната - 5,9 кв.м; № 1-11 кухня - 10,5 кв.м. загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м, а також господарські будівлі: літня кухня "Б" площею 48 кв.м., погріб "Г" площею 46 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ; 3) припинити право спільної часткової власності на 63/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] , що зареєстроване за [PERSON] ." Вимоги зустрічного позову (з урахуванням позову в новій редакції) Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Красилівського районного суду Хмельницької області із зустрічним позовом про поділ житлового будинку. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 28.05.1969 року № 524 виданого державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] , а також свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя від 28.05.1969 року № 522 виданого тим же нотаріусом, його матір, [PERSON] була власником житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Рішенням Красилівської міської ради Хмельницької області № 2 «Про затвердження протоколу засідання міжвідомчої комісії № 2 від 07.02.1988 року» [PERSON] дозволено добудову до зазначеного житлового будинку розміром 5,5 м. х 3,0 м. (кухня і кладова); добудову розміром 7,6 м. х 2,3 м., (кухня, ванна); будівництво сараю розміром 3 м. х 3 м., оформити добудову веранди розміром 5,6 м. х 2,5 м.; кладової розміром 4,5 м. х 2,3 м.; гаража розміром 7,0 м. х 3,5 м. та погреба розміром 3 м. х 3 м., а також провести перепланування будинку, а саме кухню 1-7 площею 6,9 кв. м. в кімнату, так як в будинку проживає дві сім`ї. Загальна площа зазначеного житлового будинку становила 118,8 кв., м., житлова - 67,4 кв. м. Також, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії І-ХМ № 016737 від 29.09.1997 року [PERSON] була власником присадибної земельної ділянки за тією ж адресою площею 0,10 га. з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. За договором дарування від 12.11.1996 року посвідченого державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Шлейник М. С. за № 3610 [PERSON] подарувала для [PERSON] 63/100 часток зазначеного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, а саме житлового будинку А-1 житловою площею 67,4 кв. м.; цегляного хліва - Б; недобудованого цегляного гаража - В. В одиницях корисної площі будинку 63/100 його частин становить 74,8 кв. м. (118,8 кв. м. х 63): 100. За умовами даного договору в користування [PERSON] перейшли веранда площею 11,0 кв. м.; коридор - І площею 7,5 кв. м.; житлові кімнати № 2 площею 21,3 кв. м.; № 3 площею 11,7 кв. м.; та № 6 площею 7,8 кв. м., ванна № 10 площею 6,0 кв. м.; кухня № 11 площею 5,9 кв. м., кладова площею 4,6 кв. м.; хлів - Б та недобудований гараж - В. Всього у житловому будинку в користування [PERSON] перейшли приміщання загальною площею 75,8 кв. м., що в одиницях корисної площі житлового будинку більше частки [PERSON] у ньому на 1 кв. м. Також, згідно договору дарування від 04.12.1997 року № 4464 посвідченого державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори, [PERSON] подарувала для [PERSON] 455 кв. м. (0,0455 га.) вищезазначеної земельної ділянки, що становить 45/100 її частин без визначенням меж подарованої земельної ділянки в натурі. За договором дарування від 22.12.2004 року посвідченим приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М. С. за № 4805 [PERSON] подарувала для нього 37/100 частин того ж житлового будинку та 0,0545 га. (545 кв. м.) призначеної для його обслуговування земельної ділянки без визначення її меж в натурі. В одиницях корисної площі будинку 37/100 його частин становить 44 кв. м. (118,8 х 37) : 100 В свою чергу 0,0545 га. (545 кв. м.) земельної ділянки становить 55/100 її частин від загальної площі у 0,10 га. (1 000 кв. м.). (545 х 100): 1000). За умовами даного договору у його користування перейшла частина житлового будинку, яка складається із коридору площею 5,2 кв. м.; кухні - 8,2 кв. м.; кладовки - 3,0 кв. м. та двох житлових кімнат площею 14,5 кв. м. та 12,1 кв. м., загальна площа яких становить 43 кв. м., що в одиницях корисної площі житлового будинку менше його частки у ньому на 1 кв. м. Статтею 185 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана із нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як слідує із укладеного між [PERSON] , та [PERSON] договору дарування житлового будинку від 12.11.1996 року за даним договором [PERSON] подаровано 63/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель. Тобто, за умовами даного договору дарування [PERSON] набув у власність не повністю хлів «Б» та недобудований гараж «В», а 63/100 їх часток. Таким чином, з набуттям у власність 37/100 частин житлового будинку (головної речі) у відповідності до вимог ст. 185 ЦК України до нього також перейшло право власності на відповідну частку у приналежних до нього та пов`язаних із ним спільним призначенням господарських будівлях, а саме 37/100 частин хліва - Б та гаража - В. За таких обставин, зазначений житловий будинок із приналежними до нього господарськими будівлями (цегляним хлівом - Б та гаражем - В) на сьогоднішній день не поділений в натурі на дві відособлені частини, а належать йому з [PERSON] на праві спільної часткової власності, а саме йому належить 37/100 їх частин, а [PERSON] є власником 63/100 їх частин. У відповідності до зазначених часток у праві власності на дане будинковолодіння та вищезазначених договорів його дарування між ним та [PERSON] склався певний порядок користуванням ним, а саме у його користуванні знаходяться коридор № 7 площею 5,2 кв. м.; кухня № 8 площею 8,2 кв. м.; кладовка № 9 площею 3,0 кв. м. та дві житлові кімнати № 4 та 5 площею 12,10 кв. м. та 14,5 кв. м. відповідно, загальною площею 43 кв. м. В свою чергу, у користуванні Відповідача знаходяться веранда площею 11,0 кв. м.; коридор - І площею 7,5 кв. м.; житлові кімнати № 2 площею 21,3 кв. м.; № 3 площею 11,7 кв. м.; та № 6 площею 7,8 кв. м., ванна № 10 площею 6,0 кв. м.; кухня № 11 площею 5,9 кв. м., кладова площею 4,6 кв. м.; загальною площею 75,8 кв. м.; хлів - Б та гараж - В. На горищі житлового будинку, а саме над його приміщеннями, які перебувають у його користуванні та житловою кімнатою № 6 площею 7,8 кв. м., яка перебуває у користуванні [PERSON] , з дозволу та за погодженням з останнім ним влаштована мансарда. Зважаючи на розмір наших із Відповідачем часток у житловому будинку, розташування приміщень будинку, які перебувають у їхньому відокремленому користуванні та склад їхніх із Відповідачем сімей, його нагальну потребу у незначному збільшенні житлової площі порівняно із існуючою на сьогоднішній день, що пов`язано із проживанням у його частині будинку внутрішньо переміщених осіб [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; надлишок житлової площі у [PERSON] з огляду на склад його сім`ї, вважає за доцільне провести поділ даного житлового будинку у відповідності до II варіанту його поділу висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1169/024. За таким варіантом поділу будинку у власності Відповідача знаходитиметься три житлові кімнати при тому, що склад його сім`ї складають лише дві особи, а саме він та його дружина, у зв`язку з чим зменшення його частки в будинку на 6,8 кв. м. не порушить його прав та законних інтересів. У зв`язку з цим, просив суд здійснити поділ глиняного житлового будинку А-1; цегляної веранди «а», цегляної прибудови «а1», літньої кухні «Б» та кам`яного погреба «Г» по [ADDRESS] . Виділити йому [PERSON] у власність приміщення глиняного житлового будинку «А-1» та прибудови «а1» по [ADDRESS] , а саме: № 1-4 житлову кімнату площею 12,1 кв. м.; № 1-5 житлову кімнату площею 14,5 кв. м.; № 1-6 житлову кімнату площею 10,7 кв. м.; № 1-7 коридор площею 5,2 кв. м., № 1-8 кухню площею 8,2 кв. м., № 1-9 комору площею 3,0 кв. м. загальною площею 53,7 кв. м. та житлі площею 37,3 кв. м., що становить 40,73 % або 4073/10000 часток будинковолодіння; Виділити у власність [PERSON] приміщення глиняного житлового будинку «А-1», цегляної веранди «а» та прибудови «а1» по [ADDRESS] , а саме: № 1 коридор площею 10,3 кв. м.; коридор площею 7,6 кв. м.; 1-2 житлову кімнату площею 24,4 кв. м.; 1-3 житлову кімнату площею 11,8 кв. м., № 1-10 ванну площею 5,9 кв.м.; 1-11 кухню площею 10,5 кв. м.; загалі площею 70,5 кв. м.; та житловою площею 36,2 кв. м. та цегляну літню кухню «Б» та кам`яний погріб «Г», що становить 59,27 % або 5927/10000 часток будинковолодіння; стягнути із нього на користь [PERSON] 105 438 грн., грошової компенсації різні вартості часток будинковолодіння та припинити його та [PERSON] право спільної часткової власності будинковолодіння по [ADDRESS] . Аргументи учасників справи. Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом адвокат Лукіянчук О.М. подала письмове заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON] про поділ житлового будинку з відповідним обґрунтуванням, яке долучено до матеріалів справи. Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом адвокат Лукіянчук О.М. у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Стосовно зустрічного позову заперечує, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки запропонований поділ майна буде порушувати його права. Представник відповідача за первісним позовом представник позивача за зустрічним позовом адвокат Сидорук Д.В. у судовому засіданні просив задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити. Поділ будинку здійснити згідно другого варіанту запропонованого експертом в його експертизі, або третього. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] також підтримав свій зустрічний позов, просив суд поділити будинок згідно другого варіанту, який запропоновано експертом в експортному висновку, або третій варіант. У задоволенні первісного позову просив відмовити. Позиція суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши учасників справи, розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов наступного висновку. Короткий зміст фактичних обставин справи. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 12.11.1996 року, плану будівництва, та технічного паспорту, [PERSON] подарувала [PERSON] (який прийняв в дар) 63/100 часток будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці Красилівської міської Ради. На вказаній земельній ділянці розташований глиняний жилий будинок з добудовою А-1, розміром жилої площі 67,4 кв. м., цегляний хлів Б, недобудований цегляний гараж В. (а.с. 11-15, 53). Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду спірний будинок перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] у відповідний частках, 63/100 та 37/100 відповідно. (а.с. 13-15). Відповідно до виписки з протоколу № 2 «Про затвердження протоколу засідання міжвідомчої комісії № 2 від 07.02. 1988 року [PERSON] дозволено здійснити добудову до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оформити її та провести перепланування будинку кухню 1-7 площею 6,9 м. кв. в кімнату, так як в будинку проживає дві сім`ї. (а.с. 16). Згідно державного акту на право приватної власності на землю I-ХМ № 013288, витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та витягів з Державного реєстру речових прав, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,045 гектарів в межах згідно з планом за адресою: [ADDRESS] , державний акт видано на підставі договору від 04.12.1997 року № 4464. (а.с. 19-25, 57). Відповідно до договору дарування від 22.12.2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] подарувала [PERSON] (який прийняв в дар) 37/100 часток будинку та земельну ділянку площею 0,0545 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці розташований глиняний жилий будинок з добудовою А-1, розміром жилої площі 67,4 кв. м., цегляний хлів Б, недобудований гараж В. (а.с. 28-32, 54-55). Згідно висновку експерта від 22.11.2024 року запропоновано 4 варіанти розподілу спірного домоволодіння. (а.с. 101-161). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно з ст. 150 Житлового Кодексу України № 5464-Х від 30.06.1983 року, в редакції від 19.11.2022 року (надалі - Житлового Кодексу України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Частинами першою та другою статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25.06.2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14.02.2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналізуючи наведене законодавство, яке регулює житлові правовідносини, суд доводить до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 та ч. 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 357 ЦК України). Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до висновку експерта № 1169/024 складеного 22 листопада 2024 року: поділити в натурі домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] є можливим, запропоновано 4 варіанти поділу. При першому варіанті поділу, яким запропоновано експертом, такий варіант поділу домоволодіння, має окремі входи, виходи, і він відповідає до фактичного порядку користування домоволодінням, з врахуванням варіанту поділу, запропонованого у четвертому питанні, з незначним відхиленням від ідеальних часток та у відповідності до вимог державних будівельних вимог. - [PERSON] пропонується виділити наступні приміщення глиняного житлового будинку А-1 в тому числі цегляної веранди "а" та цегляної прибудови "а1": № І коридор площею 10,3 кв.м; № 1-1 коридор 7,6 кв.м; № 1-2 житлова кімната - 24,4 кв.м., № 1-3 житлова кімната - 11,8 кв.м., № 1-6 житлова кімната - 10,7 кв.м; № 1-10 ванна кімната - 5,9 кв.м; № 1-11 кухня - 10,5 кв.м. загальною площею 81,2 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м; з господарських будівель: цегляну Літню кухню "Б" площею 48 кв.м. та камяний Погріб "Г" площею 46 кв.м. - [PERSON] пропонується виділити наступні приміщення глиняного житлового будинку А-1 в тому числі цегляної прибудови "а1": № 1-4 житлова кімната 12, 1 кв. м.; № 1-5 житлова кімната 14, 5 кв. м.; № 1-7 коридор 5,2 кв. м.; № 1-8 кухня 8,2 кв. м.; № 1-9 комора 3,0 кв. м.; загальною площею 43,0 кв. м. та житловою площею 26,6 кв. м. Даний варіант поділу будинку не потребує жодного перепланування, жодних вкладень в переобладнання, тощо. Не потрібно переробляти опалення, тощо. А тому, з таким розподілом погоджується і суд, оскільки він не порушує права сторін у справі та є найбільш наближеним до часток у будинку, якими володіють сторони у справі. Що стосується інших варіантів поділу, які пропонується експертом в проведеній експертизі, то вони потребують відповідного перепланування, вартість яких не визначалась, більше того, у судовому засіданні було встановлено те, що у випадку поділу за 2 чи 3 варіантом, як того хоче Відповідач [PERSON] за первісним позовом матиметься необхідність крім проведення ремонтних робіт, а саме, закладення пройомів між кімнатами, встановлення перегородок, ще буде необхідність в перероблянні опалення, тощо, що в свою чергу також приведе до додаткових витрат. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» слідує, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Статтею 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено права співвласників багатоквартирного будинку. Частиною 2 цієї норми права встановлено, що реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55. А тому, варіант 1 поділу спірного будинку згідно висновку експерта є найбільш прийнятним враховуючи, в тому числі, вказані вище норми Закону. Також, суд приймає до уваги при прийнятті рішення, той факт, що позивач за первісним позовом [PERSON] зобов`язується у випадку прийняття рішення з врахування першого варіанту поділу спірного домоволодіння, сплатити різницю відповідачу [PERSON] в сумі 113919 грн. Посилання відповідача за первісним позовом [PERSON] щодо існування боргу у [PERSON] перед ним, суд не приймає до уваги, оскільки відсутнє рішення суду щодо стягнення відповідної суми на його користь. Крім того, суд не приймає до уваги наведені докази відповідачем за первісним позовом [PERSON] , а саме наявності в його частці будинку осіб переселенців, за рахунок яких фактично він потребує збільшення частки житла, оскільки це не відповідає вимогам Закону. За таких обставин суд вважає, що слід поділити в натурі житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно першого варіанту подліу, який було запропоновано експертом. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Первісний позов задоволено повністю, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 3220 грн. 80 коп. Зустрічний позов задоволено частково, а тому з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме, в сумі 536 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial