Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник позивача просить стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за кредитним договором №4965533 у розмірі 76 822,56 грн. з зазначенням, відповідно до ч.ч.10, 11 ст. 265 ЦПК України, нарахувань: інфляційних втрат та 3% річних. Позов мотивовано тим, що 13.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено Договір № 4965533 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. 02.06.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ ««Українські фінансові операції»» укладено Договір факторингу № 02-1/06/2025, за яким право грошової вимоги до відповідача за Договором № 4965533 від 13.09.2024 перейшло до позивача. Загальна сума заборгованості за договором становить 76 822,56 грн, з яких: 17 499,99 грн заборгованість за тілом кредиту, 42 347,58 грн нараховані проценти первісним кредитором (ТОВ «Лінеура Україна») за період з 13.09.2024 по 02.06.2025; 16 974,99 грн нараховані проценти позивачем за період з 03.06.2025 (97 календарних днів), оскільки строк дії кредитного договору не закінчився на дату укладення договору факторингу. У судове засідання представник позивача не з`явився, заявив про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив не подав, представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, а тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4965533(а.с. 22-44) у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого відповідачем був отриманий кредит шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 17 500 грн., строком на 360 днів. Встановлено тип процентної ставки - фіксована, стандартна процентна ставка 1% в день, застосовуються в межах строку кредитування. Позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором. Відповідно до умов строк дії п. 1.3 договору № 4965533строк кредиту 360 днів. Паспорт споживчого кредиту підписано [PERSON] одноразовим ідентифікатором (а.с. 18-21). З листа ТОВ «Пейтек» №20250610-821 від 10.06.2025 (а.с. 62) вбачається, що 13.09.2024 о 20:27:09 год. здійснено зарахування коштів в сумі 17 500 грн на платіжну картку [NUMBER] листа АТ «ОТП Банк» № 68-3-23-23/14989-БТ від 29.12.2025 (а.с. 209) вбачається що на ім`я [PERSON] емітована картка № [NUMBER] та 13.09.2024 було зараховано на картку 17 500 грн. З розрахунку заборгованості за договором № 4965533від 13.09.2024 року за період з 13.09.2024 по 02.06.2025 включно (а.с.94-102) вбачається, що загальна сума заборгованості згідно з розрахунком первинного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» відповідача за договором №4965533становить 68 597,57 грн., яка складається з: тіла кредиту - 17 499,99 грн., заборгованість за процентами - 42 347,58 грн., штрафні санкції - 8 750 грн. 02.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура України» було укладено Договір факторингу № 02-1/06/2025 (а.с. 131-135), відповідно умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Українські фінансові рішення» право вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором №4965533, що укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем (а.с.89 реєстр боржників від 02.06.2025), ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 68 597,57 грн. Відповідно до поданого ТОВ «Українські фінансові операції» розрахунку заборгованість за кредитним договором №4965533 з 03.06.2025 були нараховані проценти за користування грошовими коштами в сумі 16 975 грн. (по 175 грн. з 03.06.2025 по 07.09.2025). Процентна ставка 1% (а.с. 91-93). За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У зв`язку з вищевикладеним, позивач набув право вимоги на заборгованість, яка виникла у [PERSON] за кредитним договором №4965533. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного Кодексу України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1,2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Враховуючи, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а відповідач допустив порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору, беручи до уваги дослідженні в судовому засіданні докази, вимога позивача що заборгованість в розмірі 76 822,57 грн. (17 499,99 грн. тіло кредиту + 42 347,58 грн. відсотки з 13.09.2024 по 02.06.2025 + 16 975 грн відсотки з 03.06.2025 по 07.09.2025) підлягає задоволенню. Також, позивачем на підставі ч.ч.10,11 ст. 265 ЦПК України заявлено вимогу про зобов`язання органу (особи), які здійснюватимуть примусове виконання даного рішення проводити нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) - s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С - сума основного боргу; 3 - 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 - кількість днів у році; Дн. - кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішенням законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості. За загальним правилом, у справах про стягнення суд визначає конкретну суму до стягнення з відповідача у справі станом на момент ухвалення судового рішення за наслідками вирішення спору по суті. Згідно з ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Відповідно до ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Отже, статтею 265 ЦПК України нарахування інфляційних втрат не передбачене, а тому вимога позивача про нарахування інфляційних втрат в порядку, передбаченому ч.10, 11 ст. 265 ЦПК України, задоволенню не підлягає. Крім того, суд звертає увагу на те, що санкція частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України не є самостійним і новим видом заходів відповідальності, а це ті самі відсотки або пеня, що вже стягнув суд, але продовжені на наступний період часу (на майбутнє), протягом якого зобов`язання, підтверджене судовим рішенням, не виконується. Таким чином, можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Нарахування пені або відсотків у порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України, якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. Разом з тим, позивачем не заявлялася вимога про стягнення з відповідача 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а лише стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, а тому у суду відсутні правові підстави для нарахування 3 % річних в порядку, передбаченому ч.10, 11 ст. 265 ЦПК України. Крім того слід зазначити, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, нарахованими за понадстрокове користування, не ґрунтується на законі, оскільки пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позовної заяви до суду. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку про неспівмірність розміру заявленого до стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 грн., який є завищеним. Разом з тим, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу, в сумі 4 000 грн.

Outcome: partial