Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Гуменюк О.В., звернулась до суду з позовною заявою, згідно якої просить розірвати договір довічного утримання, укладений 05.07.2018 року між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований за №2351. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.07.2018 між нею, [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований за №2351. Згідно умов договору, відповідачка зобов`язувалась пожиттєво утримувати та здійснювати догляд за нею, оскільки на момент його укладення вона вже була людиною похилого віку та мала серйозні хронічні захворювання. При цьому, згідно умов договору, до набувача переходила у власність належна їй квартира за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, зобов`язання за даним договором відповідачка фактично не виконувала, що зумовило позивачку звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.03.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с.20). Позивачка в судовому засіданні 14.07.2025 року вимоги позовної заяви підтримала з підстав зазначених в ній. Вказала, що договір довічного утримання вона уклала з відповідачкою, яка була дружиною її сина. На протязі останніх трьох років вона з нею не спілкується. Їй допомагають та доглядають за нею її подруги. Представник позивачки в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав повністю, просить суд задовольнити позов. Відповідачка в судове засідання повторно не з"явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомлено. Суд за згодою позивачки та її представника ухвалює заочне рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.07.2018 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований за №2351 (а.с.7). За умовами зазначеного договору, [PERSON] на умовах її довічного утримання передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 33,1 кв.м. Згідно п. 6 договору довічного утримання від 05.07.2018 року за згодою сторін обов"язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення придатним для носіння одягом і взуттям; забезпеченням належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування. Як передбачено п. 7 договору довічного утримання грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян встановлених законом. Право власності набувача - [PERSON] на вищезазначену квартиру та заборона на її відчуження зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 05.07.2018, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №411710802 від 05.02.2025 (а.с.9). Відповідно до п.8 умов договору довічного утримання від 05.07.2018 року, договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку не виконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку. Позивачкою на підтвердження її незадовільного стану здоров`я, надано довідку №1 від 28.01.2025, видану КНП "Швайківський Центр первинної медико-санітарної допомоги" Бердичівського району Житомирської області (а.с.8). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що знає позивачку з дитинства. Син позивачки проживає в ФРН, позивачка проживає сама, вона погано почувається, в неї проблеми зі слухом, самостійним пересуванням, вона потребує сторонньої допомоги. Відповідачка по справі є колишньою невісткою позивачки, вона не проживає з сином позивачки на протязі двох - трьох останніх років. З моменту укладення договору довічного утримання відповідачка жодної допомоги позивачці не надавала, взагалі з нею не спілкується. Сім років потому відповідачка виїхала до ФРН і до позивачки жодного разу не приїздила. Позивачці допомагає вона та інші сусіди, підтримує зв"язкок з її сином. Свідок [PERSON] суду повідомила, що знайома з позивачкою з самого дитинства. Позивачка потребує постійної сторонньої допомоги, вона та її чоловік допомагають позивачці - возять її по лікарям, сплачують комунальні послуги, взагалі опікуються нею. Відповідачка, то є колишня дружина сина позивачки, після укладення спірного договору відповідачка жодного дня не опікувалася позивачкою, не цікавиться її життям. Син позивачки проживає в ФРН, висилає кошти на які вони купують все необхідне для позивачки. Позивачка на даний час починає також втрачати пам"ять. Відповідно до ст.4 ЦПКУкраїни кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4)матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувача (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що в договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана. Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувана або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Згідно зі ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 347/1273/16 викладено правовий висновок, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Положення ч. 1 ст. 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення ст. 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 55/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. Згідно із ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що відповідачка з моменту укладення договору довічного утримання порушила взяті за договором зобов`язання, зокрема, у частині надання медичного та матеріального (одяг, продукти харчування) забезпечення позивачки, тому суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved