Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИШНЕВЕСТ», Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Парк2» про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] , право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу від 21 листопада 2023 року та зареєстроване у встановленому законом порядку. Разом з тим, після набуття права власності позивач позбавлений можливості вільно користуватися належною йому квартирою, оскільки доступ до будинку та квартири обмежений. Позивач вказує, що навколо будинку встановлено двометровий паркан, а представники охорони, які діють в інтересах відповідачів, безпідставно не допускають його до власної квартири, чим створюють перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном. При цьому жодних правових підстав для таких обмежень відповідачами не надано. З метою захисту свого права позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування, а також направляв адвокатські запити до відповідачів, Департаменту патрульної поліції м. Києва та Департаменту територіального контролю м. Києва. Вказані звернення залишилися без належних відповідей, а порушення його прав усунуті не були. У зв`язку з неможливістю користування власною квартирою позивач змушений був нести додаткові витрати, зокрема на проживання в іншому житлі та сплату комунальних платежів, у зв`язку з чим вважає, що йому завдано матеріальної шкоди. Крім того, тривале обмеження доступу до житла, необхідність постійно звертатися до різних органів та переживання, пов`язані з порушенням права власності, спричинили позивачу моральні страждання. Посилаючись на положення статей 15, 16, 22, 23, 319, 321, 391, 1166 Цивільного кодексу України, а також норми житлового законодавства, позивач просить суд: - усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном [PERSON] , а саме квартирою [ADDRESS] шляхом зобов?язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИШІНВЕСТ" та Обслуговуючого кооперативу Житлово-Будівельний кооператив «ПАРК2» у наданні доступу до квартири [ADDRESS] [PERSON] членам сім?ї та його представнику; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИШІНВЕСТ" та Обслуговуючого кооперативу Житлово-Будівельний кооператив «ПАРК2» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 22 684, 00 грн.; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИШІНВЕСТ" та Обслуговуючого кооперативу Житлово-Будівельний кооператив «ПАРК2» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000, 00 грн. Ухвалою судді від 13 травня 2025 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 25.09.2025 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Висотгаранбуд» в якості співвідповідача по справі. 17 листопада 2025 року представником відповідача - Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Парк2» Нікітіною-Дудіковою Г.Ю. подано відзив на позовну заяву, у якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи заперечення, представник відповідача зазначила, що виконання технічних умов на водопостачання та водовідведення будинку [ADDRESS] є складовою частиною комплексу будівельних та інженерних робіт, які перебувають у стадії завершення. До моменту повного виконання зазначених технічних умов експлуатація будинку як житлового об`єкта, зокрема в частині користування системою каналізації, є об`єктивно ускладненою та може створювати ризики аварійних ситуацій, що зумовлює тимчасове обмеження доступу з міркувань безпеки. Крім того, представником відповідача акцентовано увагу на тому, що позов подано не до належних відповідачів, оскільки відповідач - Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Парк2» не є замовником будівництва, не виконує технічні умови та не здійснює дій, спрямованих на створення перешкод у користуванні майном позивача. Заперечуючи проти вимог про відшкодування матеріальної шкоди, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено факту понесення збитків у розумінні статей 22 та 1166 Цивільного кодексу України, а заявлені до стягнення суми складаються з комунальних платежів, які не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача та не є витратами, спрямованими на відновлення порушеного права. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача заперечувала, вказуючи на відсутність доказів заподіяння позивачу моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою, а також на необґрунтованість та явно завищений розмір заявленої суми. У зв`язку з вищевикладеним, просила відмовити у задоволенні клопотання. 29 січня 2026 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що у викладеній позиції відповідача-2 у відзиві, відповідач 2 підтверджує порушення строків на підключення водопостачання та каналізування даного об`єкта нерухомості, встановлення двометрового забору в цілях безпеки та не можливість користування зданим в експлуатацію об`єктом нерухомості за відсутності водопостачання та каналізування та не закінчених даних робіт, що повинні бути закінчені до моменту здачі будинку в експлуатацію тобто до 26.08.2022. Таким чином після зазначення відповідачем 2, що будинок зданий в експлуатацію та його не можна використовувати у зв`язку з незакінченням робіт відповідачем 2, що підтверджує протиправність дій або бездіяльності відповідача 2, що призводить до неможливості реалізації своїх прав власності, володіння та користування та розпорядження позивачем та повністю підтверджує законність позовних вимог та є фактичним визнанням відповідачем 2 позовних вимог. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Обслуговуючого кооперативу Житлово-Будівельний кооператив «ПАРК2» - Нікітіна-Дудікова Г.Ю. заперечувала проти задоволення позову. Відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вишінвест» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Висотгарантбуд», будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Судова повістка яка направлялася на адресу місця знаходження відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вишінвест» повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній». Судова повістка яка направлялася на адресу місця знаходження відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Висотгарантбуд» повернулась до суду з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням зазначених норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Крім того, за вимогами ЦПК України належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням статті 51 ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені норми права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21 листопада 2023 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вишінвест» укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору купівлі-продажу позивач не заявляв претензій щодо стану квартири, її якості або можливості користування нею. У судовому засіданні позивач підтвердив, що фактично квартиру на момент підписання договору він не оглядав. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач, укладаючи договір купівлі-продажу, реалізував своє право на вільний вибір контрагента та умов договору, а також прийняв об`єкт нерухомості без застережень. Доказів порушення ТОВ «Вишінвест» своїх зобов`язань як продавця або введення позивача в оману матеріали справи не містять. Крім того, судом не встановлено, що Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Парк-2» є суб`єктом, який здійснював встановлення тимчасової огорожі, організовував охорону об`єкта або безпосередньо обмежував доступ позивача до квартири. Матеріали справи також не містять доказів того, що зазначений кооператив має повноваження щодо виконання будівельних робіт або контролю за благоустроєм території за адресою: м. Київ, вул. Вишнева, 12. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги до ТОВ «Вишінвест» та Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Парк-2» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Водночас судом встановлено, що в матеріалах справи наявна відповідь Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на адвокатський запит представника позивача Бешлеги А.В. щодо надання інформації стосовно видачі контрольної картки на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення за адресою: [ADDRESS] , з якої вбачається, що відповідно до п. 15.1.1. Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, Департамент видав контрольну картку № [NUMBER] (замовник фізична особа та виконавець робіт ТОВ БУДІВЕЛЬНА ФІРМА «ВИСОТГАРАНТБУД») на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення в зв?язку з встановленням тимчасової огорожі на період будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до контрольної картки № [NUMBER] , виданої Департаментом міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради, ТОВ «Висотгарантбуд» надано право на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв`язку з встановленням тимчасової огорожі на період будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , заявлений термін виконання робіт з 16.06.2021 по 16.06.2023, який станом на звернення позивача до суду з позовною заявою сплив. Разом з тим, з наданих доказів убачається, що фактична реалізація зазначеного дозволу призвела до обмеження позивача у можливості вільно користуватися належною йому квартирою, що підтверджується численними зверненнями позивача до правоохоронних органів, адвокатськими запитами та відповідями органів місцевого самоврядування. Суд звертає увагу, що відповідно до статей 319, 321, 391 Цивільного кодексу України власник майна має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні цих прав. Наявність дозволу на тимчасове порушення благоустрою не звільняє виконавця робіт від обов`язку забезпечити дотримання прав власників житлових приміщень, у тому числі права на безперешкодний доступ до житла. За таких обставин суд доходить висновку, що ТОВ «Висотгарантбуд», здійснюючи встановлення огорожі та організацію доступу до території, вийшло за межі допустимого втручання у право власності позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні майном підлягають задоволенню частково. Відповідач ТОВ «Висотгарантбуд» у судове засідання не з`явився, правом на подачу відзиву не скористався, встановлення та наявності огорожі не заперечив та не спростував. Що стосується посилань представника відповідача Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Парк-2» на технічні умови від 12.03.2021, 03.02.2022 та на ту обставину, що у будинку на момент розгляду справи виконуються роботи по облаштуванню окремих ділянок зовнішніх мереж, колодязів, перевірки ухилів та герметичності, у зв`язку з цим користування системою каналізації неможливо, судом до уваги не приймається, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів зв`язку між встановленням огорожі та цих обставин, окрім власне самих технічних умов. Крім того, з витягу з Державного реєстру речових прав №355221145 від 21.11.2023 вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] є закінчений будівництвом об`єкт. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд зазначає, що відповідно до статей 22, 1166 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки за умови доведення їх фактичного понесення, протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку та вини. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували реальний розмір збитків, їх безпосередній зв`язок із діями відповідачів, а також факт їх понесення саме позивачем. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 296/3325/20 (провадження № 61-6408св21). Однак позивачем не доведено наявність моральних страждань, їх характер, інтенсивність та причинно-наслідковий зв`язок між заявленими стражданнями та діями відповідачів, а також не обґрунтовано розмір заявленої до стягнення суми. За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог у частині стягнення матеріальної та моральної шкоди відсутні. Нормами ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У матеріалах справи наявна копія довідки від 16.01.2014 №0085072 виданої Міністерством охорони здоров`я відповідно до якої [PERSON] є інвалідом II групи довічно. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. З огляду на зазначене та відповідно до ст. 141 ЦПК України, не сплачена позивачем сума судового збору за позовну вимогу про усунення перешкоди у користуванні майном підлягає стягненню з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Висотгарантбуд» на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial