Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивач ТОВ «Бізнес Позика» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.12.2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір №438441-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту, відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 10000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачу грошові кошти в розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] , номер якої відповідачем вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті. Розмір денної процентної ставки на дату укладання Кредитного договору відповідає максимальному розміру денної процентної ставки відповідно до ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування». До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, а лише частково сплатив кошти у розмірі 2680,00 грн, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором. Станом на 04.09.2025 року відповідач має заборгованість в розмірі 26853,33 грн, що складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту 9892,23 грн; сума прострочених платежів по процентах 15924,55 грн, суми прострочених платежів за комісією 1036,55 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити позовні вимоги стягнути з відповідача вищевказані суми заборгованості в загальному розмірі 26853,33 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26.09.2025 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано від АТ «Райффайзен Банк» докази. 23.10.2025 року АТ «Райфайзен Банк» на виконання ухвали суду повідомлено, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] . Крім того, направлено виписку по рахунку № [NUMBER] (банківська картка № [NUMBER] ) за період з 26.12.2021 по 12.06.2022 рр. 20.11.2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Трунілов Я.О. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Бізнес Позика» про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування зазначив, що [PERSON] є військовослужбовцем, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому, на нього поширюється положення ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у тому числі положення п.15, ст.14 вказаного Закону, а тому у кредитора були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом згідно з договором, починаючи з року коли його було мобілізовано. Крім того, він не підписував та жодним чином не ознайомлювався з Умовами, Правилами та Тарифами щодо процентної ставки, пені та комісії до укладеного Договору. Окрім того, зазначив, що під час дії воєнного стану кредитори не несуть відповідальність за несвоєчасну сплату кредитів. Банк не може нараховувати будь-яку пеню або штраф за несвоєчасну сплату кредиту, починаючи з 24.02.2022 року. 21.11.2025 року представник відповідача подав відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування своєї позиції зазначила, що в п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йдеться про не нарахування процентів, а не про списання всіх процентів, які були нараховані до набрання чинності змін до цієї норми, а саме відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповільність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до умов Кредитного договору, відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування Кредитом та комісією за надання Кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика». Відповідач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації з 09.03.2022. Тому, саме з цього моменту на нього поширюється дія ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нарахування процентів. При цьому, зазначила, що позивач не нараховував жодної неустойки у формі пені чи штрафів. Представник позивача в прохальній частині відповіді на відзив просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Трунілов Я.О. в судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи, повідомлені у встановленому законом порядку, про що свідчить довідка про доставку електронного документу. У відзиві на позовну заяву представник відповідача, адвокат Трунілов Я.О. просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Бізнес Позика» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнути із позивача на користь відповідача судові витрати. Заперечення від сторін проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ст. ст.12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів у справі встановив факти, обставини та правовідносини. 26.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , укладено договір №438441-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномуст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 2 Договору кредит надається на строк 24 тижнів, стандартна процентна ставка: фіксована в день 1,07766643%, загальний розмір наданого кредиту 10000,00 грн, термін дії договору до 12.06.2022 року, комісія за надання кредиту 1500,00 грн, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 24960,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка 7257,47 %. В анкеті клієнта (витяг з інформаційно телекомунікаційної системи) від 31.07.2025 року, зазначено анкетні дані позичальника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та номер банківського рахунку/банківської картки для перерахунку коштів № [NUMBER] . Відповідно до інформації наданої АТ «Райффайзен Банк» на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] в банку емітовано карту № [NUMBER] . Згідно виписки АТ «Райффайзен Банк» за період з 26.12.2021 по 12.06.2022 рр. 26.12.2021 року на картковий рахунок № [NUMBER] зараховано переказ коштів у розмірі 10000,00 грн та [PERSON] користувався наданими коштами. Відповідно до квитанції №475730493 від 26.12.2021 року [PERSON] ІПН [NUMBER] на картковий рахунок № [NUMBER] , згідно кредитного договору №438441-КС-002 від 26.12.2021 року перераховано кошти у розмірі 10000,00 грн. Отже, ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконано та надано позичальнику грошові кошти в розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника. Відповідно до Розрахунку заборгованості за кредитним договором №4384441-КС-002 від 26.12.2021 у позичальника [PERSON] станом на 31.07.2025 року має заборгованість в розмірі 26853,33 грн, що складається із: сума за кредитом 9892,23 грн; сума по відсотках 15924,55 грн, сума по комісії 1036,55 грн. Паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем 26.12.2021 року виступає способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 року у справі № 393/126/20). Паспорт споживчого кредиту, є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування». Судом встановлено, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Трунілов Я.О. не заперечував факту укладення договору № 438441-КС-002 від 26.12.2021 року між ТОВ "Бізнес Позика" і Спеціальним Ю.С. та не заперечував факту отримання кредитних коштів від ТОВ «Бізнес Позика». Тобто не заперечує факту виникнення кредитного зобов`язання. Вирішуючи даний позов, суд застосовує такі норми права. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 вищевказаного Закону, - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3, 4, 6 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону, У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналізуючи положення вищевказаного законодавства, вбачається, що з урахуванням особливостей кредитних договорів, їх укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У частині 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідност.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Аналізуючи умови кредитного договору № 438441-КС -002 від 26.12.2021 року, суд доходить висновку про правомірність дій позивача щодо нарахування відповідачу заборгованості у вигляді комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між сторонами кредитним договором, передбачено нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 1500,00 грн (визначено одноразово в момент видачу кредиту), та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, який в подальшому підтримувався Верховним Судом, зокрема, в постанові від 24 травня 2024 року в справі № 461/2735/23 (провадження № 61-16948св23). Отже, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1,ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Договір був підписаний сторонами, ними не оскаржувався, а отже є обов`язковим до виконання. Таким, чином, встановивши дані обставини справи, з матеріалів справи вбачається, що що між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено кредитний договір №438441-КС-002 від 26.12.2021 року в електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», умови якого позивачем були виконані. Відповідач у передбачений договором строк заборгованість не повернув, комісію не сплатив, а відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 9892,23 грн. та заборгованості за комісією у розмірі 1036,55 грн. Безпідставними є посилання представника відповідача на те, що Банк не може нараховувати будь - яку пеню або штраф починаючи з 24.02.2022 року, з огляду на те, що позивач не нараховував будь-які штрафні санкції, такі як штраф, пеня, а комісія нарахована позивачем не належати до штрафу, пені, а визначена одноразово в момент видачі кредиту. Суд приймає до уваги, доводи представника відповідача про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитом згідно договору, починаючи з року коли відповідача було мобілізовано та доводи представника позивача про застосування ч. 15 ст.14 ЗУ «Про соціальний правовий режим військовослужбовців та членів їх сімей» з 09.03.2022 року та зазначає таке. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних із моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18). Відтак, відповідачам, як військовослужбовцям, не повинні були нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за кредитним договором, оскільки на них поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі№426/4264/19 (провадження № 61-7310св24). З копії довідки [INFO] року вбачається, що [PERSON] , перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] 09.03.2022 року на підставі Наказу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 по мобілізації призваний у Збройні Сили України та прийняв військову присягу у військовій частині [NUMBER] . Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 19.07.2023 року [PERSON] має право на пільги встановлені законодавство України для ветеранів війни учасників бойових дій. Враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на нього поширюються положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з 09.03.2022 року, а тому у кредитора були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом згідно договору № 438441-КС-002 від 26.12.2021 після 09.03.2022 року в сумі 10127,95 грн. Так, згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №4384441-КС-002 від 26.12.2021 у позичальника [PERSON] станом на 31.07.2025 року (за період з 26.12.2021 по 31.07.2025) крім іншого, заборгованість по відсотках складає 15924,55 грн, при цьому, з урахуванням викладених вище судом обставин, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] сума по відсотках в період з 26.12.2021 по 09.03.2022 у розмірі 5796,60 грн. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №438441-КС-002 від 26.12.2021 року, у розмірі 16725,38 грн, яка складається із: 9892,23 грн- суми прострочених платежів по тілу кредиту, 5796,60 грн - суми прострочених платежів за процентами, 1036,55 грн- сума прострочених платежів за комісією. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи що позов задоволено частково, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1508,77 грн (2422,40х16725,38/26853,33).

Outcome: partial