Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] ( [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області (далі суд) через свого представника адвокатку Попову Ірину Петрівну (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) із позовною заявою до Територіальної громади в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (місцезнаходження: 37500, місто Лубни, вулиця Ярослава Мудрого, будинок №33, ЄДРПОУ 21053182) третя особа у справі: Відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (місцезнаходження:: 37500, місто Лубни, вулиця Ярослава Мудрого, будинок №33) про встановлення права власності на самочинне будівництво, у якій просить суд: Визнати за [PERSON] ( [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на самочинно збудоване майно нежитлову будівлю, склад літ. «А-1» загальною площею 64,7 кв.м, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 5310700000:02:076:0020 за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: [ADDRESS] . Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що є власником земельної ділянки кадастровий номер 5310700000:02:076:0020, площею 0,0065 га, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. На вказаній земельній ділянці позивачем самочинно збудовано нежитлову будівлю склад, загальною площею 64,7 кв.м. Під час проведення будівельних робіт з будівництва нежитлової будівлі складу позивач дотримався архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних норм, з початку будівництва до його завершення жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом. Указаний склад є самостійним об`єктом нерухомого майна, внесений до Реєстру будівельної діяльності. 12 листопада 2025 року позивач звернувся до третьої особи з листом щодо прийняття в експлуатацію збудованої ним нежитлової будівлі складу, однак отримав відмову у прийнятті в експлуатацію зазначеної нежитлової будівлі з підстав будівництва останньої окремо, не при садибному чи дачному будинку на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, а відтак, збудована позивачем нежитлова будівля - склад не підпадає під будівельну амністію (спрощену процедуру введення в експлуатацію без дозвільного документу). Для вирішення питання набуття права власності йому рекомендовано звернутися до суду. Правовою підставою звернення до суду позивач зазначає норми статті 331 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) щодо виникнення права власності на новостворене нерухоме майно; статті 392 ЦК України щодо права звернення до суду з позовом про визнання права власності. Відповідач до суду відзиву на позову заяву не надав, звернувся із клопотанням, у якому зазначив, що під час вирішення указаного спору покладається на розсуд суду. Заяви, клопотання учасників справи 12 грудня 2025 року до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника, під час вирішення справи відповідач покладається на розсуд суду, при прийнятті рішення просить врахувати думку власників суміжних ділянок. 23 грудня 2025 року до суду від представника позивача адвокатки Попової І.П. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. 15 січня 2026 року до суду від представника позивача адвокатки Попової І.П. надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без участі позивача та/або його представника. 17 січня 2026 року до суду від представника позивача адвокатки Попової І.П. надійшла заява про проведення судового розгляду по вказаній справі без участі позивача та/або його представника. Проти заочного рішення не заперечує. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 26 листопада 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у цивільній справі, постановив розгляд цієї справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 15 січня 2026 року. Ухвалою від 15 січня 2026 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 17 лютого 2026 року. Відповідно до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, у зв`язку із неявкою у судове засідання усіх учасників справи суд не здійснює фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Позивач - [PERSON] , [INFO] , є власником земельної ділянки, кадастровий номер 5310700000:02:076:0020, площею 0,0065 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 червня 2025 року, посвідченим державним нотаріусом Лубенської державної нотаріальної контори Іщенко Г.К. та витягом з Державного реєстру речових прав №433209931 від 27 червня 2025 року (а.с.7-8). Позивачем на вказаній земельній ділянці самочинно збудовано нежитлову будівлю - склад загальною площею 64,7 кв.м. Відповідно до копії технічного паспорту на нежитлову будівлю склад, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовлений станом на 04 серпня 2025 року, складається з технічного паспорту на нежитлову будівлю, склад, плану поверху, експлуатації приміщень, характеристики об`єкту нерухомого майна, відповідно до яких вищевказаний склад є самостійним об`єктом нерухомого майна, загальна площа 64,7 кв.м (а.с.11-12). Склад внесений до Реєстру будівельної діяльності, що підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №1156 від 04 серпня 2025 року, реєстраційний номер документу: ТІ01:3054-8580-9864-0189 (а.с.9-10). Відповідно до Звіту технічного обстеження нежитлової будівлі - складу, виконаного експертом - ФОП [PERSON] за №01-08/25 за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта - нежитлової будівлі - складу за адресою: [ADDRESS] , встановлено наявність на даній земельній ділянці та можливість її надійної та безпечної експлуатації (а.с.45-51). Згідно з листом Відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області №2.14-22/52 від 12 листопада 2025 року позивачу відмовлено у прийнятті в експлуатацію збудованої нежитлової будівлі - складу, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки даний склад розташований окремо, не при садибному чи дачному будинку, такий об`єкт не підпадає під будівельну амністію (спрощену процедуру введення в експлуатацію без дозвільного документу). Для вирішення питання набуття права власності позивачу рекомендовано звернутися до суду (а.с.13). Отже, суд встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із неможливістю позивача оформити право власності на збудований ним склад, що розташований на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Земельним кодексом України (далі ЗК України), Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (далі Порядок 461), Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158 (далі Наказ 158). Не погоджуючись із неможливістю здійснити державну реєстрацію новозбудованого складу позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України). Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого. Норми права, які застосував суд Статею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини четвертої статті 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною третьою статті 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Статею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пунктом 3 Порядку 461 визначено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Наказом 158 визначено порядок проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. Оцінка суду Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів. Щоб дотриматися принципу справедливого суду обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя статті 263 ЦПК України). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналізуючи законодавство України, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - постанова Пленуму ВССУ) визначено, що відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво. Пункт 8 Постанови Пленуму ВССУ зазначає, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України) та землекористувачі (стаття 95 ЗК України). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в абзаці 4 пункту 9 та в пункті 12 Постанови Пленуму ВССУ у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у № 61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Суд звертає увагу, що наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Виходячи зі змісту частини другої статті 331, частини першої статті 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно з моменту завершення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про права власності та державної реєстрації права власності. При цьому, за змістом статей 373, 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна повинен розміщуватися на земельній ділянці, яка надана особі на законних підставах. Наказом 158 передбачена процедура введення в експлуатацію лише індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 кв. м, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 300 кв. м, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року та будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. Таким чином, нормами діючого законодавства, зокрема статею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядком 461 та Наказом № 158, не передбачено прийняття в експлуатацію складу, побудованого без відповідних дозвільних документів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23 (пункт 111) зазначено, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 35)). Враховуючи, що земельна ділянка для будівництва складу отримана у власність позивачем з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, - а також будівництво нерухомого майна, яке належить до будівель обслуговування торгівлі, завершено, але не здано в експлуатацію, суд дійшов висновку про те, що за позивачем слід визнати право на самочинно збудоване нерухоме майно-склад. Суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23 (пункт 111) зазначено, що якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. За вказаного вище правового врегулювання, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач не надавши позицію щодо заявлених позов них вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи та доказам, що це підтверджують, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Розподіл судових витрат Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки питання щодо судових витрат не ставилось -позивач судові витрати покладає на себе, то суд покладає їх на сторони, в межах ними понесених. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved