Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду із позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на дитину. Обґрунтовує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11.12.2010 до 03.08.2012, в якому в них народилась дитина, донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з нею та перебуває на її повному утриманні. Рішенням Звенигородського районного суду від 18.11.2019 ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини з 03.09.2019 р. Після ухвалення судового рішення витрати на утримання доньки значно зросли, як і витрати на лікарів. На даний час вона єдиний член сім`ї, який забезпечує дохід. Натомість у відповідача, який працює поліцейським, заробітна плата час від часу зростає та достатня для сплати більшого розміру аліментів для доньки. Також вказала, що допомоги у вихованні дитини, догляду за нею, витратах у лікуванні, відповідач не бере. Крім того, позивач самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру, які на протязі останніх двох років значно зросли. Всі речі, необхідні для дочки купує самостійно. З урахуванням викладеного, позивач просила збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 1/6 до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на дитину. Ухвалою суду від 26.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Відповідач позовні вимоги не визнав, у відзиві зазначив наступне. З донькою постійно підтримує спілкування, дарує подарунки на день народження, на новорічне свято, купує солодощі, фрукти, відвідує з донькою місцеві кафе, запрошує дитину повечеряти до себе додому. Крім того, звертає увагу суду, що також за рішенням Багачевського міського суду Черкаської області справа №690/106/21 з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] , на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 04.03.2021 і до закінчення навчання у Національному університеті Богдана Хмельницького, але не довше ніж до 04.03.2026 р. Його місце роботи не змінилось, має обов`язок з утримання обох доньок, заборгованості по аліментам немає. На даний час 1/6 частка його заробітку складає суму близько 8000 грн., що вважає достатнім та не є мінімальним розміром, а значно перевищує встановлений ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розмірі 3196 грн, а тому достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини, враховуючи, що обов`язок по утриманню дитини є спільним для обох батьків. Посилаючись на ст. 192 СК України зауважив, що позивач не обґрунтувала фактичні обставини, які є підставою для збільшення розміру аліментів, та не надала відповідних доказів щодо цих обставин. У відповіді на відзив [PERSON] зауважила, що дитина проживає з нею, а тому вона несе більші витрати на дитину, які включають в себе оплата комунальних послуг, здорове харчування, дозвілля, періодичне планове та позапланове відвідування стоматолога, окуліста, витрати на літній та зимовий одяг та взуття, придбання шкільного приладдя, а також додаткові витрати на репетиторів, оскільки донька навчається у 9 класі. Дійсно за жовтень-листопад 2025 надійшла сума аліментів в розмірі 8000 грн, проте до цього часу отримувала близько 5200-5400 грн щомісячно. Зі слів відповідача дізналась що його повнолітня донька зараз проживає у м. Черкаси, а тому припускає що виконавче провадження закрито. Вважає, що наявність інших витрат або нової сім`ї, сплата аліментів на утримання повнолітньої дитини не звільняє відповідача від обов`язку належного утримання неповнолітньої доньки. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у запереченні на відповідь на відзив виклав наступні доводи. Позивач у відповідності до ст.ст. 76, 81, 95 ЦПК України не надала жодного доказу, що визначений раніше судом розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини та намагається перекласти свій обов`язок на позивача, що є неприпустимим. На утримання повнолітньої доньки [PERSON] аліменти продовжують стягуватись за рішенням суду, що підтверджується відповідною довідкою. Також незрозуміло в чому саме не вистачає аліментів на дитину, зокрема чи фактично понесені витрати, чи які плануються на майбутнє. Навіть отримувані до збільшення його доходу на його переконання є втричі більшими за гарантований законом розмір. Просив у задоволенні позову відмовити. Сторони у судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених у заявах по суті прави підстав, представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у відповідних заявах по суті справи. Суд, враховуючи позицію учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Положеннями ст.ст. 77-81 ЦПК України визначено ознаки належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. При цьому предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення… Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування… Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування… Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.06.2011 р. сторони є батьками неповнолітньої дитини, дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.10) Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 18.11.2019 року (а.с.13) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.09.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання (а.с. 16-17). Під час вирішення питання про визначення розміру аліментів у рішенні суду від 18.11.2019 враховано наступні обставини: перебування дитини на утриманні [PERSON] , наявність у відповідача неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , та наявність відкритого виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На даний час неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , якій виповнилось 14 років, залишається проживати з матір`ю, [PERSON] , та перебуває на її утриманні, що також підтверджують відомості про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №741/12-3-07 від 13.10.2025 (а.с.18). Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивачкою на підтвердження зміни її матеріального стану долучено щоорічну декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2024 рік, з якої вбачається наступне: членами її сім`ї є чоловік [PERSON] та донька [PERSON] ; у власності дитини наявне нерухоме майно квартира в м. Звенигородка; також позивачка має у власності транспортний засіб, придбаний у 2024 р. за 500000 грн, а її чоловік придбаний у 2024 за 535000 грн; доходи позивачки за 2024 рік склали суму 331122 грн (заробітна плата), 77646 грн (аліменти) та 500000 грн (подарунок). В той же час, на підтвердження матеріального стану відповідача долучено щорічну декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2024 рік, відповідно до якої членами його сім`ї зазначено двоє неповнолітніх дітей та дружину [PERSON] ; у його власності наявне нерухоме майно квартира, набута у 2023 р., відсутні транспортні засоби, а його річний дохід склав 617518 грн, тобто значно менший ніж у позивачки. Інших доказів позивачкою на підтвердження погіршення її матеріального стану на час звернення до суду та недостатності розміру отримуваних аліментів на утримання дитини до суду не надано. Натомість відповідач на підтвердження своїх доводів надав суду копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , зазначив про стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, а також розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у ВП №60929043, з якого вбачається відсутність заборгованості та середній розмір з січня 2025 по жовтень 2025 середній розмір складає близько 5000 грн щомісячно, з листопада 2025 7300 грн. Згідно рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 12.04.2021 в справі №690/106/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96639627) з [PERSON] стягуються аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 04.03.2021 року і до закінчення навчання у Національному університеті імені Богдана Хмельницького, але не довше ніж до 04.03.2026 року. Виходячи із загальних засад, з відповідача стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини щомісячно до 04.03.2026 року, що не свідчить про покращення його матеріального стану чи зміну у сімейному стані. Інших доказів, які б спростували цю обставину, суду надано не було. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно положень статей 141, 180-182 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З 01.01.2026 прожитковий мінімум в Україні для дитини віком від 6 до 18 років складає суму 3512 грн, а тому отримуваний розмір аліментів позивачкою на утримання неповнолітньої дитини, враховуючи матеріальний стан платника аліментів, є достатнім. Посилання позивача, як підставу для збільшення розміру стягуваних аліментів на погіршення її матеріального стану та зростання потреб дитини, жодними доказами не доведено, що має істотне значення для вирішення справи. З урахуванням викладеного суд дійшов до переконання про відсутність вагомих і достатніх підстав для збільшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати позивача, однак враховуючи, що в позові відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed