Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просила розірвати договір довічного утримання (догляду) від 4 березня дві тисячі двадцять п`ятого року № 372 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області, [PERSON] , зареєстрований у реєстрі № 177. В обґрунтування своєї позиції вказала, що 04 березня 2025 року позивачкою [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду) з відповідачкою [PERSON] . За умовами вказаного вище договору позивачка передала у власність [PERSON] по [ADDRESS] , що належить позивачці на підставі дублікату договору договору купівлі-продажу від 22.01.2025 року. Відповідач [PERSON] , яка є її племінницею зобов`язувалась довічно утримувати, надавати грошові кошти забезпечувати позивачку харчуванням, одягом, доглядом, засобами особистої гігієни, продуктами харчування, придбання ліків, у випадках необхідності сплачувати витрати в медичних закладах, оплачувати комунальні послуги та інше. Відповідачка не змогла належним чином виконувати свої обов`язки передбачені договором довічного утримання (догляду). Договір довічного утримання (догляду) було укладено 04.03.2025 року, однак після його укладення відповідачка поїхала до себе додому на Закарпаття, на телефонні дзвінки не відповідала, згодом позивачу інші рідні повідомили, що [PERSON] поїхала за кордон. Повідомляє, що з часу укладення договору і по час звернення позивача до суду відповідачкою жоден пункт договору не виконано, на телефонні дзвінки відповідач також не відповідає тому з цих підстав і вимушена позивач звернутись до суду з позовом про розірвання вказаного договору довічного утримання. За вказаного просить позов задовольнити. У зв`язку з набранням чинності 25.04.2025 року Закону України від 26.02.2025 № 4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» найменування Кіровського районного суду міста Кіровограда змінено на Фортечний районний суд міста Кропивницького. Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 07.05.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.08.2025 року. Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 12.05.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 20.10.2025 року. 24.09.2025 року представником позивача до суду в порядку ст. 49 ЦПК України подано заяву про зміну предмету позову та поновлення строку на його подачу. Ухвалою Фортечного районного суду м. Кропивницького від 21.11.2025 року у задоволені заяви [PERSON] про поновлення строку на подачу заяви про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності по [ADDRESS] , скасування державної реєстрації обтяження нерухомого майна відповідно до запису про державну реєстрацію обтяжень № 58847788, накладену приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Новицькою І.О. згідно договору довічного утримання посвідченого 04.03.2025 року, який зареєстрований в реєстрі за № 177 відмовлено. Представник позивача до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з`явилась, повідомлялась належним чином, заяв та клопотань до суду не подано, правом подачі відзиву не скористалась. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Новицька І.О. в судове засідання не з`явилася, розгляд справи просила здійснювати без її участі. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Відповідно до ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Відповідно до ст.748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відповідно до ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Відповідно до ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. В розумінні ч. 1 ст. 756 ЦК України, правовим наслідком розірвання договору довічного утримання, у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на земельну ділянку у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладення договору, не пов`язано. Судом встановлено, що 04 березня 2025 року позивачкою, [PERSON] , було укладено договір довічного утримання (догляду) з відповідачкою [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області, Новицька І.О., зареєстрований у реєстрі № 178. За умовами вказаного вище договору позивачка передала у власність [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачці на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 22.01.2025 року. Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року (справа № 752/818/17) та від 24 червня 2021 року (справа № 644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. Відповідач [PERSON] , зобов`язувалась довічно утримувати, забезпечувати позивачку житлом шляхом, збереження права її безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі або, у випадку необхідності та за згодою відчужувача, забезпечити її проживанням за місцем реєстрації місця проживання набувача; забезпечення відчужувача щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок обід і вечеря). У разі спору з приводу достатності харчування раціон складає дієтолог чи лікар; надання побутових послуг (прання постільної білизни, одягу, тощо); забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів (пункт 8 договору). За п.9 договору, вартість матеріального забезпечення (харчування, лікувальні засоби, догляд, необхідна допомога та побутові послуги) визначена сторонами у розмірі одного мінімального розміру пенсії за віком щомісячно. Відповідно до п. 11 договору, набувач зобов`язаний: у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати надання та утримання (догляд), до смерті відчужувача не укладати щодо майна, яке отримане за цим договором правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, застави та іншим способом не передавати майно у власність іншій особі. Частина друга статті 651 ЦК України визначає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до пункту 10 договору, він може бути розірваний на вимогу відчужувача, у випадку невиконання набувачем своїх обов`язків. Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачем умов договору. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 347/1273/16 зроблено наступний висновок: «Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Положення частини першої статті 755 ЦК України, не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору». Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказувала на невиконання відповідачкою умов укладеного договору довічного утримання, однак відповідач не надала доказів на підтвердження належного виконання нею зобов`язань за спірним договором. Зважаючи на встановлені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, оскільки в судовому засіданні встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання. При цьому суд зазначає, що позивачем не було в позовних вимогах зазначено про застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, тому суд не застосовує наслідків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved