Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

16 січня 2025 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2013 року, у сумі 111 386 гривень 64 копійки, станом на 17 листопада 2024 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 94 943 гривні 08 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 16 443 гривні 56 копійок (а. с. 1-14). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13 листопада 2013 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено. Далі у процесі користування рахунком 23 вересня 2022 року відповідачем підписано Заяву позивача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно якої останньому встановлено відсоткову ставку за користування кредитними коштами у розмірі 40,8 %. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом 17 листопада 2024 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 111 386 гривень 64 копійки, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 94 943 гривні 08 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 16 443 гривні 56 копійок , яку позивач прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами у сумі 2422 гривні 40 копійок. 28 лютого 2025 року вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 91). Ухвалою суду від 06 березня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 годину 45 хвилин 09 квітня 2025 року (а. с. 94), яка надіслана учасникам справи 06 березня 2025 року за вихідним № 5650/25-вих/2/204/2010/25 (а. с. 95). 25 березня 2025 року відповідач звернувся до суду із заявою про зупинення провадження у справі на період його перебування у лавах Збройних сил України (а. с. 99-103). Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року провадження у справі зупинено до припинення перебування відповідача у відрядження у зону ведення бойових дій ОТУ « [INFO] » ОСУВ « [INFO] » (а. с. 111 та на звороті). Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року провадження у справі відновлено, розгляд справи призначено на 13 годину 10 хвилин 28 січня 2026 року (а. с. 119). У судовому засіданні, що відбулося 28 січня 2026 року відповідач позовні вимоги визнав частково, у сумі близько 60 000 гривень. Стверджував, що він здійснює платежі, та станом на даний момент залишок його боргу становить приблизно 60 000 гривень. 12 лютого 2026 року представником позивача Ковальовим М.М. до суду подано заяву про зменшення позовних вимог (а. с. 137-138), в якій він прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2013 року у сумі 60 906 гривень 63 копійки та понесені позивачем витрати. 18 лютого 2026 року представницею позивача Савіхіною А.М. до суду подано заяву про зменшення позовних вимог (а. с. 148-149), в якій вона прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2013 року у сумі 60 906 гривень 63 копійки та понесені позивачем витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення засідання без аудіо/відео фіксації, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити (а. с. 169). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 134), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 13 листопада 2013 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 13 листопада 2013 року про отримання банківських послуг (а. с. 75). 23 вересня 2022 року відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 69-74). Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості, станом на 28 січня 2026 року, за відповідачем рахується заборгованість у сумі 60 906 гривень 63 копійки, яка є заборгованістю за наданим кредитом (тілом) (а. с. 139-145, 152-164). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст.207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до наданого банком розрахунку у відповідача станом на 28 січня 2026 року включно існує заборгованість у розмірі 60 906 гривень 63 копійки, яка є заборгованістю за наданим (тілом) кредиту (а. с.139-145, 152-164), яку відповідач фактично визнав у судовому засіданні, що відбулося 28 січня 2026 року. Дослідивши надані банком докази, суд вважає, що заявлений позивачем розмір заборгованості в частині зменшення позовних вимог за тілом кредиту є таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а відтак позовні вимоги в підлягають задоволенню в цій частині у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підлягає задоволенню шляхом стягнення на користь АТ «КБ «Приватбанк»» із [PERSON] на підставі кредитного договору № б/н від 13 листопада 2013 року заборгованості у сумі 60 906 гривень 63 копійки, яка є заборгованістю за наданим (тілом) кредиту. . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, суд здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 50% сплаченого ним при зверненні до суду судового збору, а також повертає 50% судового збору позивачу із Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: approved