Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У листопаді 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Нетішинської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначено, що 27 січня 2011 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області, у якому в них [INFO] народилась дочка [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON] . Крім того, відповідач має від попередніх стосунків дочку [PERSON] , [INFO] , яка сприймає його як батька. Позивач у позові вказує, що спільне подружнє життя його з відповідачем не склалося, оскільки у них різні погляди на сімейне життя, ведення домашнього господарства, виховання дітей, через що у них виникали постійні суперечки. З квітня 2025 року вони проживають окремо, мають різний бюджет, усі намагання щодо примирення були безуспішні. З моменту його окремого проживання з відповідачем їх спільні діти і неповнолітня дочка [PERSON] [PERSON] проживають з ним та перебувають на його утриманні. [PERSON] відчужила свою власну квартиру і постійно змінює наймане житло. Зрідка провідує дітей. Також позивач у позові вказує, що [PERSON] та [PERSON] мають вік понад 14 років, а тому самостійно визначають місце свого проживання. Проте [PERSON] ухиляється від будь яких дій спрямованих на досягнення домовленості щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , тому позивач змушений був звернутися до суду з даного приводу. На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст.. ст. 141, 150, 153, 155, 161 Сімейного кодексу України, позивач просить визначити місце проживання сина з ним. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надала. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що двоє його з відповідачем спільних дітей, а також дочка відповідача проживають на даний час з ним, він про них піклується, повністю усім забезпечує. [PERSON] з дітьми не контактує, рідко з ними бачиться, зокрема у цьому році вона лише дві години їх бачила, коли він до неї їх привіз. Також позивач вказав, що він не знає на даний час де і з ким проживає відповідач. Раніше остання обіцяла йому, що забере дітей, проте він заперечує щодо цього, оскільки вважає, що вона не здатна належним чином виконувати свої материнські обов`язки. На даний час [PERSON] не здійснює активних дій щодо того, щоб забрати дітей проживати з нею, однак в подальшому вона може здійснювати маніпуляційні дії відносно дітей, які будуть порушувати їх права. На підставі наведеного позивач просив його позов задовольнити повністю. Представник позивача - адвокат Волков С.В., у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю, вказавши на мотиви, які є аналогічними, зазначеним у позові. Зазначив, що, на його думку, права позивача порушені відповідачем тим, що остання не бажає добровільно домовлятися з позивачем про те з ким має проживати дитина, а позивач хоче впевненості в тому, щоб ті обставини, що син проживає з ним були сталими і не піддавалися жодним маніпуляція зі сторони відповідача. Зауважив представник на те, що підставою звернення до суду з даним позовом також стало те, що відповідач вважає, що проживання дітей разом з позивачем має тимчасових характер, що свідчить про те, що вона має намір в майбутньому заявити претензії до позивача з приводу проживання дітей з ним, а не з нею. Поряд з цим представник позивача зазначив, що мати дитини не вимагала та на даний час не вимагає зміни її місця проживання. На підставі наведеного представник позивача просив позов [PERSON] задовольнити повністю. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. 08 грудня 2025 року відповідач подала до суду заяву про визнання позову, в ній же просила розгляд справи здійснювати без її участі. 07 січня 2026 року [PERSON] подала до суду заяву в якій зазначила, що проживання спільних з позивачем дітей із останнім має тимчасовий характер та вона вважає, що діти, зокрема і син [PERSON] , мають проживати з нею. Представник органу опіки та піклування Нетішинської міської ради в судовому засіданні вказала, що підтримує висновок органу опіки та піклування, в якому зазначено, що у даній справі відсутній спір, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Процесуальні дії у справі 03 грудня 2025 року ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в окремі самостійні провадження; виділено в самостійне провадження позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини; справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, який зобов`язано надати суду висновок щодо розв`язання спору. 29 січня 2026 року ухвалою Нетішинського міського Хмельницької області закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 27 січня 2011 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 грудня 2025 року, що набрало законної сили 22 січня 2026 року. Вказані обставини стверджуються даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області 27 січня 2011 року, та рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 грудня 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/132775280). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , яка народилась [INFO] та сина [PERSON] , який народився [INFO] , що стверджується даними свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданих Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області 29 березня 2011 року та 05 січня 2016 року. Як убачається з актів обстеження умов проживання від 20 листопада 2025 року та 29 грудня 2025 року, позивач, дочка [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] сторін по справі, дочка відповідача [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , умови для дітей створені. Дане житло належить на праві власності [PERSON] матері позивача. Відповідач [PERSON] з 19 листопада 2025 року знята з реєстрації за вказаною адресою, що підтверджується даними відповіді №2060302 від 28 листопада 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. З акту оцінки потреб сім`ї/особи від 01 січня 2026 року убачається, що [PERSON] проживає в м.Славута Хмельницької області, є фізичною особою-підприємцем, має постійний дохід, проживає в орендованому житлі. В цьому ж акті зазначено, що зі слів [PERSON] , вона щодня спілкується з дітьми, контролює виконання ними домашніх завдань в телефонному режимі, майже кожні вихідні відвідує дітей, купує їм необхідні речі. Згідно висновку оцінки потреб сім`ї від 02 січня 2026 року сторони у справі розлучені, їх спільні діти та дочка відповідача тимчасово проживають з [PERSON] , [PERSON] тимчасово проживає у родичів в м.Славута Хмельницької області. Зі слів [PERSON] вона в серпні 2025 року придбала квартиру в новобудові в м.Нетішин Хмельницької області, в які зараз тривають ремонтні роботи. Зі слів [PERSON] вона щодня спілкується з дітьми в телефонному режимі, зокрема з сином [PERSON] допомагаючи йому з виконанням домашніх шкільних завдать, і майже кожні вихідні приїжджає до дітей. У висновку зазначена, що [PERSON] спроможна виконувати обов`язки з виховання малолітнього [PERSON] та здійснювати догляд за ним. З акту оцінки потреб сім`ї/особи від 30 грудня 2025 року убачається, що [PERSON] проживає в м.Нетішин Хмельницької області разом з спільним з [PERSON] сином [PERSON] . [PERSON] проживає за іншою адресою, з сином спілкується, періодично зустрічається. Про визначення місця проживання дитини [PERSON] ще не визначилась. Згідно висновку оцінки потреб сім`ї від 30 грудня 2025 року батько [PERSON] здатний задовольнити потреби сина [PERSON] . Позивач, вказуючи на те, що самостійно виховує та утримує сина [PERSON] , в той час як мати участі у вихованні і утриманні сина не бере та його життям не цікавиться, наполягає на визначенні місця проживання сина з ним шляхом ухвалення відповідного судового рішення. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права У ст. 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні правата обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України). За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст .81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що за час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом з батьком [PERSON] за його зареєстрованим місцем проживання за адресою [ADDRESS] , окремо від відповідача, яка з 19 листопада 2025 року знята з реєстрації за вказаною адресою. Предметом позову у даній справі є визначення місця проживання дитини сторін по справі малолітнього сина [PERSON] . Після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання малолітньої дитини із матір`ю суду не надавала, хоча мала таку можливість. Як зазначалось вище подала до суду лише заяву про визнання позову, вподальшому надала до суду заяву в якій зазначила, що проживання її сина з позивачем має тимчасовий характер. Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, про що у судовому засідання безпосередньо вказала і сторона позивача. Таким чином, жодних доказів оспорення відповідачем місця проживання малолітньої дитини з батьком, стороною позивача не надано, не вказано на такі докази і при обґрунтуванні заявлених позовних вимог, а тому суд вважає, що сторони по справі, які проживають окремо, ще до звернення [PERSON] до суду з цим позовом фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, як це і передбачено положеннями ст. 160 СК України. З огляду на вищезазначене суд відхиляє твердження представника позивача з приводу того, що відповідач добровільно не бажає врегулювати питання щодо місця проживання, оскільки таке не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, згідно з висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Нетішинскої міської ради №29/2026 від 13 січня 2026 року органу опіки та піклування Нетішинської міської ради Хмелницької області також вважав, що відсутній спір між [PERSON] та [PERSON] щодо місця проживання їх спільного сина [PERSON] . В основу такого висновку покладена, зокрема заява [PERSON] від 29 грудня 2025 року, яка надана останньою для органу опіки та піклування, в кій [PERSON] зазначила, що не заперечує щодо того, щоб її син [PERSON] проживав разом з батьком. Що стосується доводів позивача про те, що мати проживає окремо та зрідка провідує дітей, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитітей, то суд зауважує, що такі обставини належать до предмету доказування у справах про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, у зв`язку з чим відхиляються. Надаючи оцінку показам свідків [PERSON] та [PERSON] , то такі не вказали на те, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, а лише підтвердили ту обставину, що малолітній син позивача [PERSON] проживав та на даний час проживає разом з батьком. Зокрема свідок [PERSON] вказала, що вона є вчителем малолітнього [PERSON] і двічі на тиждень займається з ним виконанням домашніх шкільних завдань у нього вдома. Свідок зазначила, що за останній рік вона не бачила вдома матері [PERSON] , їй відомо, що [PERSON] самостійно дбає про дітей та створює їм усі умови для проживання та навчання. З останньої розмови з [PERSON] їй стало відомо, що він бажає проживати разом з мамою та татом, водночас вказав, що йому добре проживати з татом. Також свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, вказала, що їй відомо, що [PERSON] вже тривалий час проживає разом з дітьми, а [PERSON] проживає окремо. Останнім разом вона бачила [PERSON] приблизно одного року тому, коли вона забирала свої речі з дому позивача. Під час розмови з [PERSON] остання їй повідомила, що вона для дітей створила усі мови для проживання. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді. За відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір щодо її місця проживання. Суд зауважує, що зверненню до суду з позовом має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання, при цьому той з батьків, хто звертається до суду має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23 та від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23. Завданням цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав, а не таких, які можливо будуть порушені у майбутньому. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року №509/5080/18). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , позивач заявив передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній. Тому, за вказаних обставини, суд приходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити, оскільки останній не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем. Розподіл судових витрат Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed