Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування арешту майна, що належить [PERSON] - квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що арешт майна накладений постановою від 16 квітня 2004 року, винесеною старшим слідчим СВ Сихівського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області в межах розгляду кримінальної справи №139-0554. Наявність арешту перешкоджає позивачу оформити в порядку спадкування право власності на частку в квартирі [ADDRESS] , після смерті матері - [PERSON] , батька - [PERSON] та брата [PERSON] . Вказує, що 30 грудня 2008 року Апеляційний суд Львівської області в справі №1-34/2008 виніс вирок, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 7, 12 ч.2 ст. 115 КК України. Вирок залишений без змін Ухвалою Верховного суду України від 17 квітня 2009 року. Згаданим вироком не вирішено питання скасування арешту, накладеного на все майно засудженого [PERSON] в кримінальній справі 139-0554. Зазначає, що в цій справі цивільний позов до [PERSON] не заявлявся. Оскільки [INFO] позивача помер, а також померли батьки позивача, арешт не скасований, тому просить позов задовольнити і скасувати арешт з квартири [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ від 10.12.2025 визначено суддю Горбань О.Ю. Ухвалою від 15 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 30.12.2025 від представника співвідповідача Головного управління національної поліції у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву. Позовні вимоги заперечує, просить в позові відмовити, покликаючись на те, що Головне управління національної поліції у Львівській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником ГУМВС України у Львівській області та органів, що входять до сфери управління ГУМВС України у Львівській області. 02.01.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, обґрунтовує правонаступництво Головного управління національної поліції у Львівській області щодо прав та обов`язків ГУМВС України у Львівській області. 02.01.2026 від третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. надійшла заява, просить справу розглянути без її участі, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Також приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. надано суду копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача - адвокат Шубак О. в судовому засіданні у вступному слові позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позову. Відповідачі Головне управління національної поліції у Львівській області та [PERSON] в судове засідання не з`явились, належно повідомлялися про розгляд справи, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання не подавали. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, належно повідомлялися про розгляд справи, причини неявки суду не повідомили. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності цих учасників процесу. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 28 лютого 1997 року №Г-14048 співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] (брат позивача); [PERSON] (мати позивача та спадкодавець); [PERSON] (батько позивача та спадкодавець), [PERSON] (брат позивача та спадкодавець). Судом встановлено, що в межах кримінальної справи 139-0554 по обвинуваченню [PERSON] постановою старшого слідчого СВ Сихівського РВ ЛМУ УМВС у Львівській області від 16 квітня 2004 року накладено арешт на все майно [PERSON] , в тому числі на квартиру [ADDRESS] . Вироком Сихівського районного суду міста Львова від 25 квітня 2005 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ч. 2 ст.121 Кримінального кодексу України засуджено до 7 років позбавлення волі. Вказаний вирок скасовано ухвалою Верховного суду України від 28.11.2006, а кримінальну справу направлено прокурору на додаткове розслідування. Постановою від 05 червня 2007 року кримінальну справу №139-0554 прийнято до провадження старшого слідчого СВ Сихівського РВ ЛМУ УМВС України Гураля А.В. Постановою від 8 липня 2007 року кримінальну справи відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за частиною 2 статті 121 КК України закрито. Вказаною постановою також порушено кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за частиною 2 статті 115 КК України. Постановою від 27 липня 2007 року виділено в окреме провадження матеріали кримінальної справи №139-0554 відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кримінальній справі присвоєно номер 139-1048. Постановою від 07 липня 2008 року матеріали кримінальної справи № 139-1048 виділено в окреме провадження відносно [PERSON] , [PERSON] , присвоєно номер [INFO] . Вироком Апеляційного суду Львівської області від 30.12.2008 в справі №1-34/2008 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 7, 12 ч.2 ст. 115 КК України. Вирок залишений без змін Ухвалою Верховного суду України від 17 квітня 2009 року. При ухваленні вироку питання про скасування арешту, який накладено на майно [PERSON] , не вирішено. [INFO] [PERSON] помер в Херсонській виправній колонії №64. Це підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області 27 жовтня 2010 року. З`ясовано, що батьки позивача померли, [INFO] - мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , [INFO] - батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Встановлено, що після смерті батьків приватним нотаріусом Сагайдак Оксаною Павлівною заведено спадкові справи №67121793 і №67508021. З листа від 19 червня 2024 року вбачається, що приватний нотаріус Сагайдак О.П. повідомила позивача, що свідоцтво про право на спадщину на частку в квартирі не може бути видане до моменту зняття арештів з квартири, ще передбачено пунктом 4.18. розділу 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного Кримінального процесуального кодексу України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно із статтею 170 Кримінального процесуального кодексу України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після завершення розгляду кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після завершення розгляду кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 Кримінального процесуального кодексу України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна поширюються норми Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна після припинення кримінальної справи Кримінально-процесуальний кодекс України 1960 року не встановлював. Згідно зі статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після завершення розгляду справи, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення позивача (котрий не є стороною кримінального провадження) до слідчого або прокурора на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Що стосується заперечень відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області проти позову, з підстав відсутності правонаступництва, суд визнає такі безпідставними з огляду на наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України Львівській області та його структурні підрозділи і одночасно утворено як юридичну особу публічного права, зокрема, Головне управління Національної поліції у Львівській області. Преамбулою Закону України «Про міліцію» визначалось, що міліція - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Отже, держава, ліквідувавши один державний орган, - міліцію, створила інший державний орган, - Національну поліцію, поклавши на останній, у тому числі, виконання завдань і функцій ліквідованого органу. Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 (справа №826/26414/15), Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулювали правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. У відповідності до абз. 3 п. 3 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ № 1174 від 20.10.2011, пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та містить: у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Згідно абз.5 п.6 вказаного Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. У постановах від 20 лютого 2019 року в справі № 826/16659/15 та від 13 березня 2019 року в справі № 524/4478/17 Верховний Суд констатував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновити порушені права до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. Згідно з пунктом 51 Рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року в справі «Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) (заява №28924/04) ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. У цій справі Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих». У постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15, надаючи оцінку аргументам ГУНП у м. Києві про те, що воно не є правонаступником УМВС, Верховний Суд звернув увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, ГУНП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС. Таким чином, враховуючи наведені висновки, саме ГУНП в Львівській області виконує завдання і функції УМВС України в Львівській області, а отже є належним відповідачем у цій справі Враховуючи набрання законної сили вироком Апеляційного суду Львівської області, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 7, 12 ч.2 ст. 115 КК України, в подальшому смерть засудженого [PERSON] , суд вважає, що арешт належного йому майна, накладений постановою від 16 квітня 2004 року старшим слідчим СВ Сихівського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області вичерпав свою дію, та станом на сьогодні не може забезпечувати, будь-яких вимог у кримінальному провадженні. Позивач, будучи спадкоємцем після смерті батьків і брата, не може отримати свідоцтво про спадщину на частку в квартирі, оскільки нескасований арешт майна [PERSON] перешкоджає у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку в квартирі. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Отже, позов підлягає задоволенню шляхом зняття арешту з майна, що є ефективним способом захисту порушеного цивільного права. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, клопотання позивача в якому він просив суд не покладати на відповідачів у справі судових витрат, у тому числі судового збору, та вирішує залишити такі за позивачем. На підставі ст.ст.16, 317, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved