Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У позові вказувала, що 11.09.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №176. Від спільного шлюбу є двоє дочок - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Посилалася на те, що вони втратили почуття любові один до одного. Сімейно-шлюбні відносини між ними припинилися, разом не проживають, спільне господарства не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Тому вважає, що збереження сім`ї і подальше спільне життя з відповідачем неможливе, на примирення не згідна, оскільки це суперечить її інтересам. Також зазначила, що на даний час діти проживають разом з нею та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач не піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний, моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає. Стан здоров`я відповідача та його матеріальне становище дозволяє утримувати дітей. На утриманні інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з боку відповідача немає. Просила: розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 11.09.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №176; після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище; стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі позову і до досягнення ними повноліття. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, належно повідомлена про дату, час та місце розгляду справи по суті, про що є відомості в матеріалах справи. До початку судового засідання представник позивачки адвокат Ткач В.В. надала суду заяву, у якій просила справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, щодо винесення заочного рішення не заперечують. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк відзив на позов не подав. З письмової згоди представника позивачки суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що 11.09.2015 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №176, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 22.12.2022 Вижницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Після реєстрації шлюбу сторонам присвоєно прізвища [PERSON] та [PERSON] . У шлюбі у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] від 11.09.2015 та серії [NUMBER] від 06.07.2017. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» міститься роз`яснення про те, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З безпосередньо досліджених та наданих позивачкою доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами існує формально, шлюбні відносини фактично припинено, разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Позивачка довела, а відповідач не спростував, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем суперечить її інтересам, їх сім`я розпалась остаточно, а тому позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] бажає надалі іменуватись шлюбним прізвищем. Також судом установлено, що неповнолітні діти сторін [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №1250 від 23.12.2025 та актом обстеження матеріально-побутових умов №595 від 23.12.2025, виданих виконавчим комітетом Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області. Відповідач належної допомоги на утримання дітей не надає, доказів протилежного суду не надав. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З досліджених у судовому засіданні належних та допустимих доказів судом установлено, що неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачкою та знаходяться на її матеріальному утриманні, відповідач добровільно допомоги на їх утримання у належному розмірі не надає. Враховуючи встановлені обставини та зазначені вимоги закону, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітніх дітей, беручи до уваги вимоги ч.2 ст.182 СК України та положення ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» суд дійшов висновку, що з [PERSON] необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення ними повноліття. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей підлягає задоволенню із стягненням з відповідача в доход держави судового збору відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст.110, 112-114, 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved