Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 09 листопада 2002 року вона вступила у шлюб з відповідачем, який зареєстрований виконавчим комітетом Ананьївської Другої сільської ради Ананьївського району Одеської області, актовий запис №10. Спільних неповнолітніх дітей не мають. Позивач зазначає, що на протязі всього подружнього життя у неї з відповідачем виникали непорозуміння та сварки, між ними відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на життя та сімейні відносини. Основною причиною розірвання шлюбу є постійне безпідставне звинувачення відповідачем позивача в подружній зраді, тотальний контроль з боку відповідача, психологічне, фізичне приниження позивача, як особистості, регулярне порушення її особистих кордонів, через що у них виникають сварки, що не влаштовує позивача та погано впливає на стан її здоров`я, спричиняє їй психологічну травму. Відповідач відмовляється вирішувати питання розірвання шлюбу через органи ДРАЦС, тому позивач звернулася до суду та просить задовольнити позовні вимоги та шлюб між нею та відповідачем розірвати, відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] », судові витрати залишити за нею. Ухвалою від 26 грудня 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про його процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. В судовому засіданні 16 лютого 2026 року позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, надала пояснення згідно обставин, викладених у позовній заяві. Пояснила, що збереження шлюбу між нею та відповідачем неможливе, примирення між ними неможливе. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає та заперечує проти розірвання шлюбу між ним позивачем, бажає зберегти сім`ю. Заслухавши позивача та відповідача, вивчивши документи справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 08 вересня 2003 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.5). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 15 квітня 1998 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.7), відомостями з реєстру територіальної громади про місце проживання особи, виданими Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №7638 від 11 грудня 2025 року (а.с.14). При розгляді справи встановлено, що 09 листопада 2002 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Ананьївської Другої сільської ради Ананьївського району Одеської області, актовий запис №10, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 27 листопада 2025 року Любашівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.4). Від вказаного шлюбу позивач та відповідач неповнолітніх дітей не мають. Згідно з ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалися обставини, які виключають можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливо. Як з матеріалів позовної заяви та і в судовому засіданні позивач зазначила, що наполягає на розірванні шлюбу між нею та відповідачем, примирення не можливе. З матеріалів позовної заяви встановлено відсутність у подружжя неповнолітніх дітей. Матеріали позовної заяви надійшли на адресу суду 08 грудня 2025 року, з цього часу позиція позивача щодо розірвання шлюбу не змінилася, що підтверджується її поясненнями, наданими в судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам, зокрема позивача. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Статтею 51 Конституції України та ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача вказаних у позовній заяві, а також наданих в судовому засіданні її пояснень, пояснень відповідача, зазначеної вільної згоди між подружжям сторонами по справі не має. Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже положення ст.51 Конституції України та ст.24 СК України відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Аналогічні положення містить ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.10 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що сімейні стосунки в позивача та відповідача не склалися, тож позивач прийняв рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між ним та відповідачем повністю відсутнє взаєморозуміння в зв`язку з різними поглядами на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів сім`я розпалася, шлюбні відносини припинили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивач та відповідач не підтримують шлюбних стосунків та те що їх шлюб носить лише формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу та зазначає, що примирення неможливе, вважає можливим шлюб між ними розірвати. Частиною 1 ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивача та вважає за доцільне після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за подачу позову до суду в розмірі 1211 гривень 20 копійок. Суд враховує бажання позивача про залишення всіх витрат по справі за нею, про що позивачем зазначено в позовній заяві, та приходить до висновку про залишення за позивачем понесених нею судових витрат по справі, в тому числі і витрат з оплати судового збору за подання вказаного позову до суду.

Outcome: approved