Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК`ЄАПБ») звернулось до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №23898-11/2023 від 18.11.2023 року у розмірі 15300 грн. та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.11.2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] укладений кредитний договір №23898-11/2023. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений п. 8 Кредитного договору, реквізити та підписи сторін. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами правил надання грошових коштів у позику. 29.04.2024 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 29042024, у відповідності до умов якого, ТОВ «Аванс кредит» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс кредит» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками. Відповідно до Реєстру боржників від 29.04.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набула права грошової вимоги до відповідачки в розмірі 15300 грн., яка складається з заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 3000,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 12300 грн. Зважаючи на вказане, з метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області від 26.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач 11.01.2026 засобами поштового звязку подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що у матеріалах справи не міститься належних та допустимих доказів переходу права вимоги до позивача від первинного кредитора; позивач не надав доказів видачі грошових коштів відповідачу, зокрема виписки по його картковому рахунку; позивачем не доведено правильність нарахування суми заборгованості, зокрема проценти нараховано понад 30-денний строк позики, а максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. 21.01.2026 представником позивача через систему «Електронний Суд» подано додаткові пояснення у справі, в яких представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив проводити розгляд без участі представника позивача, додатково зазначив, що грошові кошти відповідачу були перераховані на його картковий рахунок, зазначений у договорі, позивач просить стягнути лише відсотки, нараховані первісним кредитором в межах узгодженого сторонами строку кредитуванння, позивачем вимоги про стягнення неустойки ( пені, штрафів) не заявляються. В судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просить здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, заперечень щодо заочного розгляду справи не висловлював. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, у судові засідання 28.01.2026 та 19.02.2026 не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно із ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.11.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та відповідачем укладено договір №23898-11/2023 про надання фінансового кредиту (далі - договір), який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Згідно п.1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Тип кредиту: кредит. Мета отримання кредиту: на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 360 днів. Дата надання кредиту 18.11.2023. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день вказаного строку кредитування. Дата погашення кредиту 11.11.2024 (п.1.2 договору). Відповідно до п. 1.4 договору за користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.2 цього договору. Згідно п.1.5 договору клієнт зобов`язується сплачувати проценти кожні 20 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. Пунктом 1.6 договору передбачено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки №5355-28хх-хххх-6841 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. З Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №23898-11/2023 від 18.11.2023 року слідує, що [PERSON] 18.11.2023 року видається кредит у сумі 3000 грн. на 360 днів до 11.11.2024 року, проценти за користування кредитом за вказаний період становлять 27000 грн., загальна вартість кредиту становить 30000 грн. Із матеріалів справи вбачається, що первинний кредитор ТОВ «Аванс кредит» свої зобов`язання за кредитним договором №23898-11/2023 від 18.11.2023 виконав у повному обсязі, перерахувавши кошти в сумі 3000 грн на платіжну картку клієнта маска картки № [NUMBER] хх-хххх-6841, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 08.04.2025 за №3466_250408161942. Разом з тим, відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни грошові кошти в повному обсязі не повернув, внаслідок чого згідно проведеного розрахунку заборгованості, складеного представником ТОВ «Аванс Кредит», слідує, що за період з 18.11.2023 по 29.04.2024 позичальнику нараховувалися відсотки відповідно до умов договору №23898-11/2023, а станом на 29.04.2024 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 15300 грн, яка складається з: 3000 грн - суми заборгованості за основною сумою боргу; 12300 грн - суми заборгованості за відсотками. 29.04.2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «Аванс Кредит» (Клієнт) укладено договір факторингу №29042024, згідно умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною договору. Згідно п.1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №29042024 від 29.04.2024 року фактор та клієнт уклали даний акт про те, що на виконання п.1.2 Договору факторингу №29042024 від 29.04.2024 року клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників, після чого, з урахуванням п.1.2 Договору факторингу №29042024 від 29.04.2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов Договору факторингу №29042024 від 29.04.2024 року, будь-яких зауважень до зазначеного Реєстру немає. Згідно платіжної інструкції №21234 від 30.04.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) сплачено на користь ТОВ «Аванс Кредит» (Клієнт) грошові кошти в сумі 7003851,94 грн за відступлення прав вимоги згідно Договору факторингу №29042024 від 29.04.2024 року. З Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №29042024 від 29.04.2024 року слідує, що [PERSON] є боржником за кредитним договором №23898-11/2023, сума заборгованості становить 15300 грн., яка складається з: 3000 грн - суми заборгованості за основною сумою боргу; 12300 грн - суми заборгованості за відсотками. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Згідно ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530 ЦК України). Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З аналізу чинного законодавства слідує, що договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що позивач не набув права вимоги до відповідача, оскільки на підставі наданих суду письмових доказів, зокрема, договору факторингу №29042024 від 29.04.2024, Акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №29042024 та платіжної інструкції №21234 від 30.04.2024, суд прийшов до висновку, що позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, у встановленому законом порядку відповідно до умов договору факторингу набув права вимоги до боржника за кредитним договором №23898-11/2023. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору факторингу №29042024 від 29.04.2024. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача про відсутність доказів перерахування йому кредитних коштів за кредитним договором №23898-11/2023, оскільки вказане спростовується долученою до матеріалів позову довідкою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», якою підтверджується, що 18.11.2023 року ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на рахунок маска картки № [NUMBER] хх-хххх-6841 перераховано позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 грн. Також не може бути підставою для відмови у позові те, що подані ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» докази на підтвердження суми боргу не є документами первинного бухгалтерського обліку. Оскільки Товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Положення статті 46 Закону України «Про платіжні послуги» регламентує наступне: надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників; надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією ідентифікує особу. У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг утримувача має право: зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг утримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення. Водночас суд бере до уваги, що відповідач не скористалася своїми процесуальними правами, передбаченими статями 12, 13, 76, 83, 84, 191 ЦПК України, не надав до суду доказів того, що картка №5355-28хх-хххх-6841, на яку було перераховано кредитні кошти в сумі 3000 грн. за кредитним договором №23898-11/2023 від 18.11.2023 року, йому не належить, або що грошові кошти на таку картку від ТОВ «Аванс Кредит» не надходили. У цьому контексті суд враховує роз`яснення Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, в якій наголошується, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих в кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування, а тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3000 грн. Крім того, відповідачу також нараховано проценти за період з 18.11.2023 року по 29.04.2024 року в межах строку дії кредитного договору, розмір яких згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №23898-11/2023 від 18.11.2023 становить 12300 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Згідно розрахунку заборгованості відповідач платежі за нарахованими відсотками не здійснював взагалі. Щодо нарахування процентів за користування кредитом, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 12300 грн. підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті регулюються Законом України «Про споживче кредитування». Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, від 22.11.2023 який набрав чинності 24.12.2023 внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема до статті 8, яка визначає порядок визначення реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальну вартість кредиту для споживача. Внесеними змінами обмежено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, який не може перевищувати 1 % (п. 5 ч. 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно з пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Так протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%. Відповідно до пункту 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Кредитний договір між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] був укладений 18.11.2023. Згідно з нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», які набрали чинності 24.12.2023, розмір відсотків, встановлених договором із 24.12.2023 по 22.04.2024 не може перевищувати 2,5%, із 23.04.2024 по 20.08.2024 - 1,5%, а із 21.08.2024 - 1,0%. Судом встановлено, що кредитодавцем за період з 18.11.2023 по 29.04.2024 нараховувались відсотки за стандартною процентною ставкою 2,5 %. Однак, починаючи із 23.04.2024 - розмір денної відсоткової ставки згідно з нормами Закону № 3498-IX, від 22.11.2023 не може бути більшим - 1,5%, отже нарахована кредитодавцем заборгованість за відсотками за період із 23.04.2024 по 29.04.2024 за ставкою 2,5% не відповідає його вимогам. Таким чином, розмір заборгованості за відсотками, які підлягають стягненню із відповідача за період із 23.04.2024 по 29.04.2024 складає 315,00 грн (3000,00 грн х 1,5% х 7 днів), у той час як позикодавцем нараховано відповідачу за вказаний період відсотків на суму 525 грн (із розрахунку 3000,00 грн х 2,5% х 7 днів), а тому кредитодавцем зайво нараховано відповідачу відсотки на суму 210 грн. З огляду на вказане, загальна сума процентів за користування кредитними коштами, яка відповідає умовам укладеного з відповідачем кредитного договору та не суперечить нормам Закону № 3498-IX від 22.11.2023, складає 12090 грн (12300 грн 210 грн). Суд відхиляє доводи відповідача про неправомірне нарахування відсотків за кредитним договором, оскільки такі нараховані в межах строку кредитування, передбаченого договором. Щодо посилання відповідача, що розмір заборгованості по нарахованих відсотках є несправедливим у розумінні ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», то таке посилання є помилковими, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст.ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та узгоджених сторонами умов кредитного договору і такі проценти є платою за правомірне користування позичальником кредитними коштами, а не компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розуміння п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування неустойки (пені, штрафу) яку позивач не нараховував. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №23898-11/2023 від 18.11.2023 року у загальному розмірі 15090 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3000 грн, заборгованість за відсотками 12090 грн. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн, то, враховуючи часткове задоволення позову (98%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2967,44 грн (3028 х 98%) судового збору.

Outcome: partial