Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Представник позивача ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» - Ґедзь О.В. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позовні вимоги мотивує тим, що 04.08.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір позики №75933385, за умовами якого відповідачу передано у позику грошові кошти в сумі 2 193 гривень, які остання зобов`язувалася повернути та сплатити проценти за користування ними. Відповідач в неналежний спосіб виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за договором позики у загальному розмірі 6 993,40 гривень, з яких: 2 193 гривень основний борг за тілом кредиту, 4 800,40 гривень сума заборгованості за нарахованими відсотками. 21.12.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «ФК «УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» було укладено Договір факторингу №2112, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право вимоги за Договором позики №75933385 від 04.08.2021 року. 31.03.2023 року між ТзОВ «ФК «УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» було укладено Договір факторингу №310323-ФМ, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право вимоги за Договором позики №75933385 від 04.08.2021 року. Представник позивача зазначає, що відповідач [PERSON] всупереч умовам кредитного договору, свої зобов`язання не виконує. У зв`язку з цим, представник позивача просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» суму заборгованості за Договором позики №75933385 від 04.08.2021 року в розмірі 6 993,40 гривень, з яких: 2 193 гривень основний борг за тілом кредиту, 4 800,40 гривень сума заборгованості за нарахованими відсотками, а також понесені судові витрати по справі, з яких: 2 422,40 гривень судовий збір та 4 500 гривень витрати на правничу допомогу. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У свою чергу, відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в тому числі і докази надані в електронних копіях та електронні докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.08.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір позики №75933385, за умовами якого відповідачу передано у позику грошові кошти в сумі 2 193 гривень, які остання зобов`язувалася повернути та сплатити проценти за користування ними. З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов договору відповідач не виконував належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання. 21.12.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «ФК «УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» було укладено Договір факторингу №2112, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право вимоги за Договором позики №75933385 від 04.08.2021 року. 31.03.2023 року між ТзОВ «ФК «УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» було укладено Договір факторингу №310323-ФМ, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право вимоги за Договором позики №75933385 від 04.08.2021 року. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що борг [PERSON] за Договором №75933385 від 04.08.2021 року становить 6 993,40 гривень. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості перед кредитором за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст.525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала, чим самим не спростувала доводи представника позивача щодо не виконання нею умов кредитного зобов`язання, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу та заборгованості за відсотками є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до правових висновків висловлених Верховним Судом у справі №922/1964/21 від 16.11.2022 учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. При цьому, суд приходить до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду викладеної у постанові від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, правовим позиціям Верховного Суду викладеним у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, від 2 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20,від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19). Судом встановлено, що 25.08.2025 між ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» та адвокатом Ткаченко Ю.О. було укладено Договір про надання правової допомоги №25-08/25/ФП. Із Витягу до акту №2-ФП від 01.10.2025 року вбачається, що адвокат надав послуги на загальну суму в розмірі 4 500 гривень. Разом з тим, витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Однак, суд бере до уваги те, що така справа дійсно не є складною, є типовою для представника позивача та не потребує значного проміжку часу для підготовки та подання позову, розмір витрат на плату адвоката повинен бути співмірним із ціною позову, а тому суд приходить до висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 гривень є завищеною, яку слід зменшити до 2 000 гривень.

Outcome: approved