Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

у жовтні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права спільної власності на частку у домоволодінні, визнання права власності на частку у домоволодінні. Позов мотивує тим, що домовоління за адресою [ADDRESS] має часткову форму власності, 14/36 часток якого є особистою приватною власністю [PERSON] на підставі договору дарування, до якого входять: кімната 1-7 площею 21,7 кв.м.; коридор 1-1 площею 8,8 кв.м.; туалет 1-9 площею 1,3 кв.м, які після перетворень є коридором 1-1 площею 3,9 кв.м., ванною 1-14 площею 4,8 кв.м.. вбиральнею 1-15 площею 1,2 кв.м., сауною 1-16 площею 3,8 кв.м., коридором 1-8 площею 17,8 кв.м., коморою 1-9 площею 0,6 кв.м., у надбудові А5 - коридор 1-10 площею 14,6 кв.м., комора 1-11 площею 2,1 кв.м., кімната 1-12 площею 11,9 кв.м., кімната 1-13 площею 10,6 кв.м., веранда 1-II площею 11,5 кв.м., господарські будівлі - сарай В. 7/36 часток цього домоволодіння до якого входять приміщення: у прибудові А-3 - ванна 1-2 площею 3,2 кв.м.(нині приміщення1-17 площею 2,9 кв.м.), кухня 1-3 площею 8,7 кв.м.(нині площею 13,6 кв.м.), коридор 1-4 площею 4,5 кв.м., кімната 1-5 площею 9,0 кв.м., кімната 1-6 площею 14,2 кв.м. і гараж Б, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , згідно рішень судів. Згідно висновку експерта від 27.05.2024 № 26-23 судової будівельно-технічної експертизи, технічна можливість виділу в натурі 7/72 часток будинку з господарськими будівлями та спорудами - відсутня. Ідеальна частка співвласника за площею 23,7 кв.м. є меншою за мінімально необхідної для влаштування однокімнатної квартири, яка повинна бути 28,0 кв.м. Технічна можливість улаштування окремого входу - відсутня. Відповідач відмовила позивачу продати свою частину будинку за 425273 грн., оскільки вказана частка домоволодіння є її єдиною власністю та єдиним житлом. Позивач вказує, що у власності відповідачки є 1/3 частина квартири за адресою - [ADDRESS] , а тому спірна частина домоволодіння не є її єдиним житлом. Вказує, що спірна частина домоволодіння є незначною та через технічні особливості не може бути виділена в натурі, тому є неподільною. До вказаної частини домоволодіння можливо потрапити лише через частину будинку, яка є приватною власністю позивача, тому неможливо спільно володіти та користуватися вказаною частиною домоволодіння, а припинення права відповідачки на спірну частку у домоволодінні не завдасть їй істотної шкоди, оскільки вона має у власності 1/3 частину у вказаній квартирі, а тому позивач просить припинити право спільної власності [PERSON] на 7/72 частку домоволодіння за адресою - [ADDRESS] та присудити на користь відповідачки компенсацію за частку у домоволодінні в сумі 425273 грн. та визнати за ним право власності на належну [PERSON] на праві спільної сумісної власності 7/72 частку домоволодіння за адресою - [ADDRESS] . Судові витрати просить покласти на відповідачку. Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 23 листопада 2025 року від представника відповідача - адвоката Скуміна М.Г. надійшов відзив на позов у якого він просить відмовити у задоволенні позову, обгрунтовуючи тим, що відповідач [PERSON] була власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , однак 24.01.2018 вона подарувала свою частку у вказаній квартирі [PERSON] згідно договору дарування від 24.01.2018 № 85 та на сьогоднішній день не має іншого житла, окрім спірної частки у домоволодінні, тому припинення її права власності у домоволодінні завдасть істотної шкоди її інтересам. 24 листопада 2025 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Скуміна М.Г. звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном. Зустрічний позов мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 23.09.1990 по 26.12.2018 рік. У грудні 1994 року [PERSON] , як дружина [PERSON] за його згодою вселилася на його житлову площу(частку) будинку [ADDRESS] та з цього часу набула житловий сервітут на користування цим будинком, яке належало на той час [PERSON] . 30.09.2011 року [PERSON] стала співвласником майна у вказаному будинку на підставі договору купівлі-продажу набувши у власність 7/36 часток, які в подальшому рішенням суду визнані спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] не втрачала житловий сервітут на інші приміщення які належали її чоловіку. Після розлучення, [PERSON] продовжувала мешкати у вказаному будинку та користуватися частиною будинку, власниками якої є вона та [PERSON] . Після 16.10.2024 року [PERSON] почав перешкоджати [PERSON] користуватися своєю часткою житлового будинку [ADDRESS] . 28.05.2025 [PERSON] заблокував вхід до її кімнати за допомогою старих дверей, викину з її кімнати речі в коридор, за що 24.09.2025 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а 30.06.2025 він встановив камери відеоспостереження у вказаному будинку та повісив замки у ванній кімнаті та вбиральні. Також, [PERSON] змінив замок на вхідних дверях будинку та не впускає [PERSON] до житла у зв`язку з чим, вона вимушена проживати у своїх знайомих, а тому [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні належними їй 7/72 частки у житловому будинку [ADDRESS] , шляхом вселення до зазначеного будинку та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні вказаним житлом, а саме надати доступ: до веранди I, до коридорів 1-8, 1-1, до ванни 1-14, до вбиральні 1-15, а також користуватися газом, електроенергією, опаленням будинку та надати ключі від вхідних дверей. Вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднана в одне провадження. 24 грудня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом - адвоката Прокоф`єва Б.І. надійшов відзив на зустрічний позов у якому він просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, обгрунтовуючи це тим, що [PERSON] є власником 14/36 (28/72) частин будинку [ADDRESS] , що складається з: 1-1 коридор площею 3,9 кв.м, 1-7 кімната площею 21,7 кв.м, 1-8 коридор площею 17,8 кв.м, 1-9 комора площею 0,6 кв.м, 1-14 ванна площею 4,8 кв.м, 1-15 вбиральня площею 1,2 кв.м, 1-16 сауна площею 3,8 кв.м, 1-10 коридор площею 16,2 кв.м, 1-11 комора площею 2,1 кв.м, 1-12 кімната площею 11,9 кв.м, 1-13 кімната площею 10,6 кв.м, 1-ІІ веранда площею 11,5 кв.м, загальною площею 106,1 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м., а 14/72 частин вказаного житлового будинку, що складається з приміщень: 1-3 кухня площею 13,6 кв.м, 1-4 коридор площею 4,5 кв.м, 1-5 кімната площею 9,0 кв.м, 1-6 кімната площею 14,2 кв.м, 1-17 котельня площею 2,9 кв.м, І веранда площею 2,5 кв.м, 1-ІІІ шафа площею 0,7 кв.м, загальною площею 47,4 кв.м, житловою площею 23,2 кв.м, гараж літ. Б, навіс літ. а6-1 - є спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON] - по 7/72 частин кожного. Для того, щоб [PERSON] користуватись вказаними вище приміщеннями, їй необхідно потрапити до будинку, пройти верандою (І), пройти до коридору (1-8), далі до коридору (1-1), які є особистою власністю [PERSON] , при цьому доступ до веранди (І), яка є спільною сумісною власністю сторін у позивачки за зустрічним позовом є, вона має ключі та можливість потрапити в це приміщення. Разом з тим, коридор (1-8) та коридор (1-1) є особистою власністю Відповідача за зустрічним позовом, що підтверджується постановою Чернігівського апеляційного суду від 29 березня 2023 року по справі №750/7775/20, а також не заперечує позивачка за зустрічним позовом. Як наслідок усунення перешкод та надання доступу позивачці до цих кімнат за зустрічним позовом є неможливим, оскільки фактично позивачка за зустрічним позовом просить надати їй доступ до кімнат, які їй не належать. Вона не є власником вказаних кімнат та не має жодного права на них, а намагається втрутитися у володіння та користування вказаними приміщеннями, які належать відповідачу за зустрічним позовом. За таких обставин, заявлені позивачкою за зустрічним позовом вимоги є такими, що не можуть бути реалізовані з огляду на фактичні та правові обставини справи. Відсутність у позивачки окремого входу до належних їй кімнат унеможливлює її самостійне користування житлом без постійного проходу через приміщення відповідача за зустрічним позовом. Фактичне проживання позивачки за зустрічним позовом у спірному будинку буде неминуче пов`язане з регулярним втручанням у сферу володіння та користування майном відповідача. При цьому, хоч позивачці фактично належать на праві спільної сумісної власності з відповідачем за зустрічним позовом відповідні приміщення у спірному будинку, вона не має у власності ні ванної кімнати, ні вбиральні, якими вона безпідставно бажає користуватися, що унеможливлює забезпечення мінімально необхідних санітарно-побутових умов для проживання. Ванна кімната, вбиральня, інженерні мережі газо-, електро- та теплопостачання, а також єдиний вхід до житлового будинку знаходяться у приміщеннях, які також належать на праві особистої приватної власності відповідачу, який як власник зазначених приміщень, не зобов`язаний і не може бути примушений надавати позивачці доступ до свого майна для забезпечення її проживання, оскільки це фактично означало б обмеження та порушення його права приватної власності. Таким чином, з огляду на відсутність у позивачки окремого входу, ванної кімнати та вбиральні, а також неможливість забезпечення проживання без порушення права приватної власності відповідача, будь-яка об`єктивна можливість її фактичного проживання у спірному житловому будинку відсутня. Позивач за зустрічним позовом, не будучи власником майна, яке належить лише відповідачу за зустрічним позовом, просить надати їй доступ та можливість користуватися цими приміщеннями. Визнає що 28.05.2025 року між сторонами був конфлікт, однак зі сторони [PERSON] не було насильства до колишньої дружини, він лише не впускав її до приміщення будинку, яке належить безпосередньо йому на праві власності. 30.06.2025 року відповідач за зустрічним позовом ставив камери відеоспостереження у своїх кімнатах та ставив замки у ванній та вбиральні, які йому належать на праві приватної власності, а вказані дії вчинялися ним для захисту своєї власності. Сторони не можуть дійти згоди щодо користування спірною часткою у будинку, тому викуп є єдиним можливим виходом з ситуації яка склалася, що і було запропоновано відповідачем за зустрічним позовом. Посилається на обставини викладені у первісному позові, вказує, що частка, яка належить [PERSON] у будинку є незначною, а її виділ чи встановлення порядку користування - неможливим. Вказує, що спірна частка будинку не є постійним місцем проживання [PERSON] та вона проживає у квартирі, частку якої подарувала сину, який постійно проживає у іншій державі. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 14000,00 грн. 19 січня 2026 року у підготовчому судовому засіданні позивачем за первісним позовом надано докази попереднього внесення вартості спірної частки у будинку на депозитний рахунок суду у сумі 425273 грн. Ухвалою суду від 19.01.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві та просили відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав вказаних у відзиві. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та його представник просили відмовити у задоволенні позову з наведених у відзиві на позов підстав та просили задовольнити зустрічний позов з наведених у ньому підстав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є двоюрідною сестрою [PERSON] , яка проживає у неї з червня 2025 року, оскільки її не впускає у будинок її колишній чоловік [PERSON] , а іншого житла вона не має. Вказала, що їй відомо про наявність квартири по [ADDRESS] , яка належить сину [PERSON] та вона не знає хто у тій квартирі проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є невісткою сторін у справі, їх син є її чоловіком. Свекор не надає можливості свекрусі користуватися будинком [ADDRESS] та вона вимушена проживати у своєї двоюрідної сестри. Свекор змінив у будинку замки у дверях. У свекрухи немає іншого житла. Допитана у якості свідка [PERSON] показала, що вона одружилася з [PERSON] у 1990 році та спочатку проживали у її квартирі. Через деякий час [PERSON] набув у власність частку у спірному будинку та вони перейшли проживати у цей будинок, у якому робили будівельні роботи. У 2018 році вони розлучилися. З 27 серпня 2025 році не проживає у спірному будинку, оскільки бувший чоловік їй чинить перешкоди - замінив замки у дверях з веранди у коридор. Вказала, що у неї немає у власності іншого житла, а квартира, частка у якій їй раніше належала, є власністю її сина, оскільки вона свою частку йому подарувала. Ключів від квартири сина у неї немає. Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 14/36 часток у домовоління за адресою [ADDRESS] до якого входять: кімната 1-7 площею 21,7 кв.м.; коридор 1-1 площею 8,8 кв.м.; туалет 1-9 площею 1,3 кв.м, які після перетворень є коридором 1-1 площею 3,9 кв.м., ванною 1-14 площею 4,8 кв.м.. вбиральнею 1-15 площею 1,2 кв.м., сауною 1-16 площею 3,8 кв.м., коридором 1-8 площею 17,8 кв.м., коморою 1-9 площею 0,6 кв.м., у надбудові А5 - коридор 1-10 площею 14,6 кв.м., комора 1-11 площею 2,1 кв.м., кімната 1-12 площею 11,9 кв.м., кімната 1-13 площею 10,6 кв.м., веранда 1-II площею 11,5 кв.м., господарські будівлі - сарай В. 7/36 часток цього домоволодіння до якого входять приміщення: у прибудові А-3 - ванна 1-2 площею 3,2 кв.м.(нині приміщення1-17 площею 2,9 кв.м.), кухня 1-3 площею 8,7 кв.м.(нині площею 13,6 кв.м.), коридор 1-4 площею 4,5 кв.м., кімната 1-5 площею 9,0 кв.м., кімната 1-6 площею 14,2 кв.м. і гараж Б, є спільною сумісною власністю сторін у справі, тобто по 7/72 частин кожного. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 27.05.2024 року № 26-23, ринкова вартість 7/72 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на час складання висновку складає 425273 грн. Виділити в натурі 7/72 частин житлового будинку, які належать [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , технічно не можливо, у зв`язку з тим, що площа в будинку згідно частки співвласників менша за мінімальну необхідну площу для влаштування окремої частини (як мінімум однокімнатної квартири) та відсутністю технічної можливості організувати окремий вхід для улаштування відокремленої частини житлового будинку, відповідно до вимог ДБН. Встановити порядок користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , між співвласниками [PERSON] та [PERSON] технічно неможливо, у зв`язку з тим, що у співвласників відсутній окремий вільний доступ до приміщень спільної власності, що складається з: 1-3 кухня площею 13,6 кв.м, 1-4 коридор площею 4,5 кв.м, 1-5 кімната площею 9,0 кв.м, 1-6 кімната площею 14,2 кв.м. та улаштування окремого входу до приміщень технічно неможливо(а.с.6-20). Позивач за первісним позовом [PERSON] просить припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на 7/72 частки у вказаному домоволодінні, посилаючись що її частка є незначною,, виділити у натурі технічно неможливо, тобто є неподільною, а також до спірної частини домоволодіння не можливо потрапити без проходу через кімнати які є його особистою власністю. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина 2 статті 365 ЦК України). Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Вирішуючи спір між сторонами щодо припинення права власності на частину домоволодіння, суд враховує, що відповідач за первісним позовом заперечує щодо позбавлення її частки у праві власності на домоволодіння вказуючи, що вона не має іншого житла, а тому буде позбавлена єдиного житла яке вона має у власності, а запропонована компенсація за її частину не дасть їй можливість придбати інше житло. Згідно копії свідоцтва про право власності від 09.08.1999 р. та інформаційної довідки від 14.10.2025 р. № 13898 виданої ТОВ «Трудовий колектив чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації», станом на 31.12.2012 року власниками квартири [ADDRESS] по 1/3 частки є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.22, 50). 24 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частки у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування зареєстрованого в реєстрі за № 85(а.с.51), що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка сформована 09.10.2025 за № 447050935(а.с.23-24). Відповідач за первісним позовом з 24.01.2018 року не є власником 1/3 частки у вказаній квартирі. Щодо володіння нею іншим житлом, окрім спірною часткою у домоволодінні, докази у матеріалах справи відсутні. У постановах Верховного Суду від 07 лютого2019 року у справі № 686/17974/17, від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц, від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21, зазначено, що при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Отже, позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Як було вище вказано, [PERSON] не має іншого зареєстрованого житла, окрім спірної частки у домоволодінні [ADDRESS] , тому позбавлення її права власності на єдине житло, буде розцінюватися як завдання шкоди її інтересам, а тому суд вважає, що у задоволенні первісного позову необхідно відмовити повністю. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та як зазначено вище, [PERSON] є власником 14/36 часток у домовоління за адресою [ADDRESS] до якого входять: кімната 1-7 площею 21,7 кв.м.; коридор 1-1 площею 8,8 кв.м.; туалет 1-9 площею 1,3 кв.м, які після перетворень є коридором 1-1 площею 309 кв.м., ванною 1-14 площею 4,8 кв.м.. вбиральнею 1-15 площею 1,2 кв.м., сауною 1-16 площею 3,8 кв.м., коридором 1-8 площею 17,8 кв.м., коморою 1-9 площею 0,6 кв.м., у надбудові А5 - коридор 1-10 площею 14,6 кв.м., комора 1-11 площею 2,1 кв.м., кімната 1-12 площею 11,9 кв.м., кімната 1-13 площею 10,6 кв.м., веранда 1-II площею 11,5 кв.м., господарські будівлі - сарай В. 7/36 часток цього домоволодіння до якого входять приміщення: у прибудові А-3 - ванна 1-2 площею 3,2 кв.м.(нині приміщення1-17 площею 2,9 кв.м.), кухня 1-3 площею 8,7 кв.м.(нині площею 13,6 кв.м.), коридор 1-4 площею 4,5 кв.м., кімната 1-5 площею 9,0 кв.м., кімната 1-6 площею 14,2 кв.м. і гараж Б, є спільною сумісною власністю сторін у справі, тобто по 7/72 частин кожного. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні належній їй частиною у домоволодінні та зобов`язати відповідача за зустрічним позовом [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні її власністю, вказуючи, що останній замінив замки у дверях та не дозволяє їй заходити до кімнат, які йому належать та через які необхідно їй потрапити до кімнат, які перебувають у їх спільній власності. З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , вбачається, що належні сторонам на праві спільної власності кімнати 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, не мають окремого входу з вулиці та розташовані у будинку таким чином, що потрапити до них можливо через коридори 1-8 та 1-1, які перебувають у особистій власності [PERSON] , тобто [PERSON] необхідно перетнути ці кімнати, доступ до яких [PERSON] перекрив шляхом заміни замків. [PERSON] не заперечує, що він замінив замки та не допускає [PERSON] до кімнат, які належать лише йому. Зустрічний позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Вказав, що до веранди I площею 2,5 кв.м. у [PERSON] є доступ, що остання не заперечувала. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до поліції з приводу перешкод у користуванні її часткою у будинку, які створює [PERSON] шляхом встановлення камер відеоспостереження та встановлення замків у ванній та вбиральні. Крім того, постановою суду від 24.09.2025 р. [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства до колишньої дружини [PERSON] , який зачинив двері будинку та не давав доступ до кімнати та речей потерпілої(а.с.98-100). Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Свідки у судовому засіданні повідомили, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні будинком [ADDRESS] та остання вимушена проживати у своєї двоюрідної сестри. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю ( постанови Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23). Під час розгляду справи підтвердився факт, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні належною їй часткою у праві спільної часткової власності у будинку [ADDRESS] , що підтверджується вище вказаною постановою про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, показами свідків, а також саме заперечення [PERSON] щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житлом, згідно практики Верховного Суду є підтвердженням, що співвласник майна чинить перешкоди у його користуванні, а тому вимога зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні часткою у будинку є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу за зустрічним позовом про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні вказаним житлом, а саме надати доступ: до веранди I, до коридорів 1-8, 1-1, до ванни 1-14, до вбиральні 1-15, а також користуватися газом, електроенергією, опаленням будинку та надати ключі від вхідних дверей, суд враховує наступні обставини. Сторони перебували у шлюбі з 1990 по 2018 рік, що ніким не оспорюються. Сторони проживали у будинку [ADDRESS] , оскільки [PERSON] набув у власність частку у вказаному будинку, а [PERSON] як його дружина вселилася у вказаний будинок зі згоди свого чоловіка [PERSON] . У подальшому частка [PERSON] у вказаному будинку збільшилася та [PERSON] сама стала власником частки у вказаному будинку на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2011 року зареєстрованого у реєстрі за № 964(а.с.84-87). Отже, під час шлюбу сторони у справі користувалися належними один одному частками у вказаному будинку безперешкодно. Після розірвання шлюбу у 2018 році [PERSON] продовжувала користуватися своєю часткою у будинку до якого потрапляла через кімнати, які належать [PERSON] , користувалася ванною, вбиральнею, опаленням та електроенергією у будинку, а з серпня 2025 року останній замінив замки у дверях, які ведуть до належної йому частини у будинку у зв`язку з чим, [PERSON] не може потрапити до частини у будинку, співвласником якої вона являється. Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Сторони по справі перебуваючи у зареєстрованому шлюбі до 2018 року були сім`єю. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини перша-третя статті 403 ЦК України). Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина п`ята статті 403 ЦК України). Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (частина шоста статті 403 ЦК України). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України). [PERSON] будучи до 2018 року дружиною [PERSON] , набула на підставі закону сервітут на користування часткою у будинку, яка належить останньому, оскільки постійно нею користувалася до вказаного часу, а останній фактично своїми діями намагається припинити право користування колишньою дружиною частиною будинку, яка хоч і належить йому, але вона набула права користування нею. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції( висновки Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц). Враховуючи принцип пропорційності, суд бере до уваги, що сторони перебуваючи у шлюбі користувалися нарівні часткою у будинку співвласниками якої вони є та після розірвання шлюбу [PERSON] до середини 2025 року продовжувала користуватися належними [PERSON] кімнатами для проходу до кімнат, які є її власністю. Суду не було надано доказів, що [PERSON] з часу розірвання шлюбу та до 2025 року перестала користуватися ванною та вбиральнею у будинку, які є власністю [PERSON] , крім того, є логічним, що спільна часткова власність сторін у будинку, повинна опалюватися та у цих кімнатах співвласники мають права користуватися електроенергією, а тому для проживання у будинку потребує його опалення та користування електроенергією. Із середини 2025 року [PERSON] не має можливості потрапити до своєї власності, оскільки [PERSON] чинить перешкоди у користуванні часткою у будинку, яка є його особистою власністю та через яку можливо [PERSON] потрапити до своєї частки, тобто за наявності житла, вона позбавлена права ним користуватися. Крім того, суд бере до уваги, що [PERSON] раніше користувалася часткою будинку, якою володіє лише [PERSON] , тому вона на підставі закону набула житловий сервітут на таке користування, як дружина власника житла. Також, суд зважає на той факт, що [PERSON] не має у власності іншого житла, окрім спірної частини у домоволодінні, а також, як вказав експерт у висновку, немає можливості улаштувати окремого входу до приміщень які перебувають у спільній власності сторін. З наведеного суд доходить висновку, що [PERSON] буде позбавлена можливості користуватися єдиним житлом у разі, якщо вона буде позбавлена можливості вільного проходу до частки у будинку яка їй належать на праві власності, використовувати яке можливо лише потрапляючи через кімнати, які є особистою власністю [PERSON] , а тому враховуючи принцип пропорційності, суд вважає, що наявні також підстави для задоволення зустрічного позову у частині зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні вказаним житлом, а саме надати доступ: до коридорів 1-8, 1-1, до ванни 1-14, до вбиральні 1-15, а також користуватися газом, електроенергією, опаленням будинку та надати ключі від вхідних дверей. Вимога зустрічного позову про надання доступу до веранди I площею 2,5 кв.м. не підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні цією верандою. Враховуючи викладене, суд вважає, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Сплачені позивачем за первісним позовом кошти на депозитний рахунок Деснянського районного суду м. Чернігова підлягають поверненню [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача за первісним позовом-відповідача за зустрічним позовом необхідно стягнути судові витрати на користь відповідача за первісним позовом-позивача за зустрічним позовом на відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: partial