Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

13 лютого 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису. Зазначена заява передана розгляд головуючому судді Самусі В.О. 16 лютого 2026 року. Зі змісту цієї заяви слідує, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваним 03 березня 2025 року Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області. Заявниця стверджує, що протягом усього періоду проживання її колишній чоловік вчиняв щодо неї домашнє насильство фізичне та психологічне насилля. При цьому, зазначені дії вчиняються не лише щодо самої заявниці, а і їхньої неповнолітньої доньки та матері заявниці похилого віку. Щодо кривдника були застосовані термінові заборонні приписи, однак зазначені заходи результату не принесли. Її колишній чоловік продовжує вчиняти протиправні насильницькі дії фізичного та психологічного характеру. З огляду на вказане, заявниця вважає, що існують підстави для видачі обмежувального припису строком на шість місяців стосовно [PERSON] , заборонивши йому перебувати у місці проживання (перебування) [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також заявниця просить заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2026 року було відкритим окреме провадження в цій справі та призначено судове засідання на 17 лютого 2026 року на 14 годину 10 хвилин. В судовому засіданні брали участь [PERSON] , [PERSON] та його представник адвокат Поета Юрій Володимирович. В судовому засіданні заявниця, будучи допитаною як свідок за її згодою, пояснила, що 1998 року до 2013 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який був розірваним. В 2014 року між ними шлюб був зареєстрованим повторно. В подальшому в березні 2025 року на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Заявниця та її чоловік, а також двоє їхніх дітей з 1998 року до 2012 року проживали у будинку її матері за адресою: [ADDRESS] . В 2012 році одинока тітка заявниці, яка хворіла, запропонувала заявниці та її чоловікові спільне проживання. Після цього тітка заявниці продала належну їй квартиру в Києві, а на отримані кошти заявниці та її чоловік почали будівництво другого житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, що належить матері заявниці, за адресою: [ADDRESS] . Отже, станом на дату розгляду заяви в суді, на зазначеній вище земельній ділянці фактично збудовано два будинки один, який належить матері заявниці, інший, добудований, однак не введений в експлуатацію, який був побудований заявницею і її чоловіком за кошти, отримані від продажу квартири тітки заявниці. З 2021 року заявниця, її діти та чоловік почали проживати в цьому не введеному в експлуатацію будинку, однак після розірвання шлюбу заявниця та доньки проживають в будинку її матері, а в не введеному в експлуатацію будинку продовжує проживати колишній чоловік. Відносини з колишнім чоловіком не приязні. Зі слів заявниці, він зловживає алкоголем. Спричиняє конфлікти та сварки. Заявниця стверджує, що в 2024 році її чоловік застосовував насильство щодо їхньої неповнолітньої доньки, зокрема, побив дитину, після чого в неї були синьці та подерті руки, а також сильна істерика. В березні 2025 року колишній чоловік душив та вдарив заявницю, після цього була викликана поліція та виданий терміновий заборонний припис, який того ж дня був ним порушеним, що обумовило повторний виклик поліції і видачу термінового заборонного припису, копія якого у заявниці не збереглась. Після цього конфлікти постійно продовжуються, хоча заявниця поліцію вже не викликає. Колишній чоловік постійно її ображає, вживає нецензурну лексику. Часто застосовує фізичне насильство у вигляді сильних поштовхів та стискання шиї, останній раз такі дії були вчинені 06 лютого 2026 року. Заявниця повідомила, що два будинки, в яких на разі проживає вона та її колишній чоловік мають спільне подвір`я та не мають між собою огорожі. Заявниця вказує, що боїться виходити в двір, так як чоловік її постійно ображає. На уточнюючі питання представника [PERSON] , заявниця вказала, що не визнає майнових прав її чоловіка на не введений в експлуатацію будинок, так як між ними була домовленість, що цей будинок лишиться їхнім дітям. Підтверджуючи необхідність застосування вказаних у заяві заходів тимчасового обмеження прав, заявниця вказала, що такі заходи забезпечать її захист, однак, при цьому, не змогла пояснити доцільність застосування заборони вести листування, телефонні переговори або контакти через інших осіб, фактично визнавши, що її колишній чоловік такого спілкування уникає і не виявляє бажання спілкуватися з нею та їхньої неповнолітньою донькою. [PERSON] , будучи допитаним за його згодою як свідок, проти задоволення заяви заперечував. Підтвердив обставини щодо перебування в шлюбі та подальшого розірвання шлюбу, вказав, що дійсно ним та його колишньою дружиною був побудованим будинок на земельній ділянці, належній тещі. Зовнішні роботи в будинку проведені за рахунок коштів, отаманих від продажу квартири, яка належала тітці дружини, однак внутрішні роботи були зроблені ним за спільні з дружиною кошти, які вони роками відкладали на будівництво будинку. [PERSON] вказав, що між ним та колишньою дружиною дійсно виникають сварки, які пов`язані з матеріальними питаннями, зокрема, поділом вказаного будинку і сплатою аліментів на утримання доньки та покриття витрат на її навчання. [PERSON] підтвердив, що мав місце факт вчинення ним насильницьких дій відносно колишньої дружини, зокрема, він її штовхнув в березні 2025 року, коли приїздила поліції. Після цього обставини щодо застосування фізичного насильства відносно колишньої дружини заперечує. Далі, він зазначає, що офіційно працює, алкоголь вживає періодично, зокрема, п`є пиво декілька разів на тиждень. На обліку нарколога і психіатра не перебуває, від алкогольної залежності не лікувався. З його слів, жодного разу не був притягненим до відповідальності за вжиття алкоголю на роботі. [PERSON] підтвердив, що між ним та його колишньою дружиною виникають сварки, ініціатором яких є дружина, що провокує його. Під час таких сварок вони ображають один одного та вживають ненормативну лексику. На його думку, звернення до суду обумовлено бажанням виселити його зі спірного будинку. Після допиту учасників судового розгляду, як свідків, та дослідження письмових матеріалів справи, судом було з`ясовано питання, чи є в заявниці та заінтересованої особи клопотання. Заявниця повідомила, що бажає викликати свідків. Судом були роз`яснені заявниці приписи статті 91 ЦПК України і запропоновано надати час заявниці для складення відповідної заяви, після чого вона від виклику свідків відмовилась. Після допиту заявника і заінтересованої особи, суд дослідив письмові матеріали справи та встановив наступні обставини. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 2014 року. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 16 травня 2014 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського районного управління юстиції в Київській області (а. с. 10). Згідно пояснень учасників судового розгляду, цей шлюб є повторно зареєстрованим. 03 березня 2025 року Фастівським міськрайонним судом Київської області було ухвалено Рішення у справі № 2/381/152/25, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили. 03 березня 2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області було прийнято постанову у справі № 3/381/291/15 про адміністративне правопорушення, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, внаслідок вчинення насильства в сім`ї стосовно тещі і доньки. 17 лютого 2025 року та 11 березня 2025 року відносно [PERSON] , як кривдника, були складені термінові заборонні приписи. Після 11 березня 2025 року відсутні відомості про звернення [PERSON] до правоохоронних органів щодо фактів протиправних дій її колишнього чоловіка. Судом встановлено, що між заявницею та її колишнім чоловіком існують неприязні відносини та виникають сварки і суперечки, пов`язані із вирішенням питань поділу спільного майна, сплатою комунальних послуг та аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Під час сварок зазначені особи ображають один одного і використовують ненормативну лексику. Судом не встановлено обставин, які б обґрунтовано підтверджували, що [PERSON] , починаючи з 11 березня 2025 року, вчиняв фізичне чи психологічне насильство відносно заявниці чи їхньої неповнолітньої доньки. Суд вважає, що до правовідносин учасників судового розгляду підлягають застосуванню наступні правові норми та релевантні правові позиції, висловлені в Постановах Верховного суду. Згідно приписів п. 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі, Закону), домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно приписів п. 6 частини 1 статті 1 Закону, кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. За змістом п. 7 частини 1 статті 1 Закону, обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно п. 8 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно п. 9 частини 1 статті 1 Закону,оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно статті 26 Закону визначенні загальні підстави та положення, що регулюють процедуру застосування запобіжного припису, зокрема, визначений перелік осіб, що мають право звернутися з заявою до суду про видачу обмежувального припису, встановлений перелік заходів, які можуть бути застосовані до кривдника та строки їх застосування. Так, згідно положень частини 1 та 2 статті 26 Закону, правом звернутися до суду про видачу обмежувального припису стосовно кривдника наділені, в тому числі й потерпіла особа та її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В частині 3 статті 26 Закону вказано, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до частини 4 цієї статті, обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Системний аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що обмежувальний припис є формою судового реагування на факти вчинення домашнього насильства чи погрози його застосування, що застосовується до кривдника на визначений законом строк та на підставі оцінки ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства. Далі, згідно приписів частини 1 статті 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Згідно приписів п. 2 частини 1 статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана, в тому числі, й особою, що постраждала від домашнього насильства та її представником. Згідно приписів частини 1 статті 350-3 ЦПК України, заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису. Частиною 1 статті 350-4 ЦПК України визначені вимоги до заяви про видачу обмежувального припису, що передбачають, в том числі, необхідність зазначення обставин, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).У відповідності до частини 2 цієї статті, у разі неможливості надання зазначених вище доказів, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Згідно приписів частини 1 статті 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Далі, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19, при вирішенні питання щодо застосуванні обмежувального припису, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 зроблено висновок, що відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Відповідно до правової позиції, висловленої в Постанові Верховного суду від 27 червня 2024 року по справі № 509/7151/23, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно правової позиції, послідовно висловленої Верховним судом у справах № 363/3496/18, № 452/317/19, № 570/2528/20, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження відповідних дій в майбутньому. Згідно правової позиції, висловленої в Постанові ВС від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, наявність конфліктних ситуацій, пов`язаних з поділом майна, не може бути підставою для застосування обмежувального припису, якщо не доведено існування ризиків вчинення домашнього насильства. З урахуванням встановлених обставин та правових норм, що регулюють зазначені правовідносини, суд вважає, що відсутні підстави для видачі обмежувального припису. Зокрема, судом не встановлено обставин, які б переконливо свідчили про те, що починаючи з 11 березня 2025 року [PERSON] вчинялись дії, які можуть бути кваліфіковані, як домашнє насильство, відносно його колишньої дружини та їхньої доньки. Про вчення таких дій стверджує допитана як свідок заявниця, в той же час, допитаний як свідок її колишній чоловік категорично заперечує обставини щодо вчинення дій, пов`язаних із застосування фізичного та психологічного насильства відносно заявниці і їхньої доньки. При цьому, заявниця підтвердила, що з березня 2025 року до правоохоронних органів у зв`язку із протиправними діями її чоловіка більше не зверталась, а в судовому засіданні від подання заяви про виклик свідків відмовилась. В цьому випадку, суд констатує, що існуючі між заявницею і її колишнім чоловіком сварки, які пов`язані з поділом майна, сплатою комунальних послуг та аліментів, що супроводжуються взаємними образами та лайкою, не можуть бути кваліфіковані, як домашнє насильство і не свідчать про існування ризиків застосування домашнього насильства у будь-якій із форм в майбутньому щодо заявниці її колишнім чоловіком чи щодо їхньої спільної дитини. Отже, суд констатує, що відсутні підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed