Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] 20.08.2024 звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Золотоніська міська рада, у якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди для вільного та безперешкодного доступу до могили [PERSON] шляхом демонтажу та переміщення стели померлої [PERSON] .. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач є користувачем місця поховання свого батька - [PERSON] , який похований 05.12.2002 на території місцевого цвинтаря, що розташоване в с. Маліївка Золотоніського району Черкаської області. У 2023 році на суміжній ділянці цвинтаря було здійснено поховання [PERSON] , після чого відповідачем - [PERSON] встановлено надмогильну споруду, розміри якої, на думку позивача, є нестандартними. Позивач вказує, що відповідач самовільно демонтувала лавку та зелені насадження (кущ квітів), що забезпечували доступ до могили [PERSON] , встановивши на їхньому місці частину бетонної плити. Встановлена відповідачем конструкція (площею 2,74 кв.м) знаходиться на відстані 40 см від надгробної стели [PERSON] . Згідно з висновком виконавчого комітету Золотоніської міської ради №1529 від 28.06.2024, фактична відстань становить 40 см, що суперечить п. 1.7 Порядку утримання кладовищ та п. 4.4 державних санітарних правил та норм (ДСанПіН 2.2.2.028-99), якими передбачено мінімальну відстань між ділянками у 0,5 м та між рядами 1 м. Через надмірні габарити споруди та недотримання проходів, позивач позбавлений можливості належним чином обслуговувати могилу батька, здійснювати прибирання та проводити релігійні обряди. Неодноразові звернення до відповідача з пропозицією добровільного зміщення споруди результату не дали через небажання останньої нести додаткові фінансові витрати. За таких обставин позивач, посилаючись на ст. 298 ЦК України (щодо шанобливого ставлення до місця поховання), ст.ст. 23, 25, 29 Закону України «Про поховання та похоронну справу» та норми Порядку утримання кладовищ №193 звернувся до суду з даним позовом вважаючи, що відновлення його прав можливе лише шляхом демонтажу та переміщення вказаної конструкції. Ухвалою судді від 27.08.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася, відзиву на позов не подала. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які вказані у позовній заяві, зауважував, що пам`ятник, який встановлений відповідачем обмежує можливість в догляді за могилою його батька, крім того, пам`ятний, який був встановлений відповідачем має нестандартну форму та є значно більшим за пам`ятник, який встановлено на могилі його батька. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та надуманими. Відповідач стверджує, що реальна відстань між намогильними спорудами [PERSON] та [PERSON] становить близько 80 см, що є цілком достатнім для вільного доступу, належного обслуговування та санітарного догляду за місцем поховання. Зазначила, що питання переміщення лавки було попередньо узгоджено із сестрою позивача. Лавка не була знищена, а була переміщена та встановлена поруч із пам`ятником. Будь-які факти знищення чи викопування зелених насаджень (кущів) відповідач категорично заперечує. На переконання відповідача, наявний прохід дозволяє безперешкодно здійснювати релігійні обряди та поминальні відправи, що підтверджується фактичним станом місця поховання. Відповідач вказала, що встановлена нею намогильна споруда не створює фізичних перешкод позивачу, а позовні вимоги ґрунтуються на суб`єктивних припущеннях останнього, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував, що фактично конфлікт виник через лавку, яку сам позивач встановив довільно, без погодження з відповідачем біля місця поховання [PERSON] .. У судовому засіданні 23.05.2025 представник третьої особи надав пояснення, згідно з якими за результатами попереднього обстеження місць поховання [PERSON] та [PERSON] було зафіксовано, що відстань від підніжжя могили [PERSON] до стели [PERSON] становить приблизно 40 см. На думку представника, така відстань є недостатньою для належного догляду за місцем поховання, у зв`язку з чим відповідачу [PERSON] було рекомендовано змістити надмогильну споруду на 0,5 м. Також було підтверджено факт демонтажу лавки, на місці якої наразі встановлено пам`ятник [PERSON] . Разом з тим, у судовому засіданні 27.11.2025 інший представник виконавчого комітету міської ради надав додаткові пояснення про те, що за результатами комісійного виїзду на місце поховання, встановлено, що місце поховання [PERSON] візуально зміщене відносно загального ряду в сторону могили [PERSON] .. Було констатовано ймовірну відсутність детального планування (схеми) території кладовища, а також відсутність точних даних щодо площі земельної ділянки, яка виділялася під кожне конкретне поховання у вказаному секторі. За результатами вказаного огляду було складено відповідний Акт комісійного обстеження, який долучено до матеріалів справи. У подальшому представник третьої особи в судове засідання не з`являвся, про причини своєї неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є сином покійного [PERSON] , який помер [INFO] , що стверджується доданими до матеріалів справи копіями свідоцтва про народження (серія [NUMBER] ) та свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ). 02.05.2024 [PERSON] звертався до Золотоніської міської ради із заявою, в якій просив створити комісію для визначення правомірності встановлення надгробного пам`ятника [PERSON] .. Згідно листа виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 28.06.2024 за №1529 наданого позивачу за результатами розгляду його звернення, фахівцями виконавчого комітету було здійснено виїзд на місце поховання в с. Маліївка та встановлено, що орієнтовна відстань від краю могили батька позивача до надгробного пам`ятника [PERSON] становить 40 см., що призводить до незручності по обслуговуванню могили померлого. при неодноразовій зустрічі з [PERSON] рекомендовано перенести нагробний пам`ятник , який створює незручності позивачу , однак такі зустрічі результату не дали. Для вирішення питання позивачу рекомендовано звернутися до суду у встановленому законом порядку. У червні 2025 до суду надійшло клопотання Золотоніської міської ради про долучення доказів, а саме акту спільного огляду розміщення надгробних пам`ятників на кладовищі с. Маліївка. Згідно з вказаним Актом комісійного огляду, підписаним представниками міської ради, позивачем та його представником, було проведено детальне замірювання та графічне відображення взаємного розташування шести об`єктів поховання. Зокрема, на схемі до Акта зафіксовано наступні просторові показники: Місце поховання [PERSON] (об`єкт №1) знаходиться в одному ряду з суміжними похованнями, де відстань до правої межі сусідньої ділянки становить 137 см, а до лівої 260 см. Пряма відстань від підніжжя («ніг») могили [PERSON] до верхньої частини («голови») намогильної споруди [PERSON] (об`єкт №2) фактично становить 80 см. Комісією зафіксовано зміщення намогильної споруди [PERSON] на 29 см вперед відносно загальної лінії ряду, в якому вона розташована. Для порівняння контрольних відстаней між іншими рядами на даному секторі кладовища було проведено замір між об`єктами №5 та №6, де відстань від підніжжя до голови наступного поховання склала 135 см. Таким чином, за результатами спільного огляду було документально підтверджено, що фактичний прохід між спірними об`єктами у розмірі 80 см є значно більшим, ніж зазначалося у попередньому листі виконавчого комітету №1529 від 28.06.2024 року. Також до матеріалів справи додані копії фотографій місць поховання [PERSON] та [PERSON] , які оглянуті судом. Інші докази в матеріалах справи відсутні. Правовідносини, що виникають після смерті особи щодо проведення процедури поховання та ритуального обслуговування врегульовано Законом України «Про поховання та похоронну справу», Інструкцією про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України КДІ-204/12 Україна 182-91 зі змінами та доповненнями, внесеними Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 03 березня 1995 року №10( z0072-95 ) «Про затвердження Правил організації поховання та ритуального обслуговування в населених пунктах України», Правилами утримання кладовищ та інших місць поховань, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу №193 від 19.11.2003р. Вирішуючи даний спір, суд виходить із системного аналізу норм спеціального законодавства, що регулює правовідносини у сфері поховання. Відповідно до ст.ст. 8, 23, 28 Закону України «Про поховання та похоронну справу», землі, на яких розміщені місця поховання, є об`єктами виключно комунальної власності, не підлягають приватизації або передачі в оренду. Функцію планування території кладовищ, відведення земельних ділянок для поховання та контроль за їх утриманням держава покладає на органи місцевого самоврядування та створені ними спеціалізовані ритуальні служби. Аналіз положень ст.ст. 25, 29 вказаного Закону дає підстави для висновку, що особа, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, набуває статусу користувача місця поховання, що засвідчується відповідним свідоцтвом. Дане свідоцтво надає право на встановлення намогильних споруд, проте, як прямо зазначено у ст. 29 Закону, встановлення такої споруди за власні кошти особи робить її лише власником цієї споруди (майна). При цьому закон чітко констатує: право користування земельною ділянкою у такої особи не виникає. Згідно з нормами Інструкції «Про порядок поховання...» (КДІ-204/12) та Порядку №193, встановлення намогильних споруд допускається лише в межах виділеної ділянки та з письмового дозволу адміністрації кладовища. При цьому пунктом 4.5.1 Інструкції адміністрації кладовища надано право самостійно прибирати лави, столи та зелені насадження, якщо вони встановлені у проходах між могилами. З огляду на викладене, суд зазначає наступне: Оскільки чинне законодавство не передбачає виникнення у громадян права власності чи користування землею під місцями поховання, вимоги позивача про «усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою» фактично спрямовані на захист права, яке у нього не виникло в силу закону. Право на розпорядження територією кладовища та контроль за дотриманням проходів між могилами належить виключно територіальній громаді в особі її виконавчих органів та адміністрації кладовища. Судом встановлено, що власник землі (Золотоніська міська рада) жодних претензій щодо розміщення намогильної споруди [PERSON] до відповідача не пред`являв, акти про порушення меж ділянки не складав. Враховуючи, що встановлена відповідачем споруда є об`єктом її приватної власності, а позивач не є власником чи законним користувачем землі, на якій вона розташована, вимога про демонтаж споруди з підстав «незручності доступу» є необґрунтованою. Будь-яка зміна меж або перенесення споруд на кладовищі, згідно зі ст. 23 Закону, можлива лише за рішенням органу місцевого самоврядування, а не в порядку приватного спору між відвідувачами кладовища, які не володіють правами на його землю. Окремо суд зауважує і щодо доводів позивача про порушення його прав, як власника надмогильної споруди на місці поховання [PERSON] .. На час встановлення надмогильної споруди на місці поховання [PERSON] в 2023 році діяв Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань, затверджений наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року № 193 (далі Порядок). Розглядаючи вимоги про усунення перешкод у доступі до місця поховання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.03.2025 у справі № 464/2812/21. Верховний Суд констатував, що особа, яка є користувачем місця поховання, має право на судовий захист лише у разі реального порушення її права на доступ до могили члена сім`ї. Обов`язок доказування такого порушення покладається на позивача. Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено факту унеможливлення або критичного перешкоджання у доступі до місця поховання [PERSON] , виходячи з наступного: Згідно з п. 1.7 Порядку утримання кладовищ № 193, нормативна відстань між ділянками поховань в ряду становить 0,5 м. Як встановлено Актом спільного огляду від 02.06.2025, фактична відстань між об`єктом №1 ( [PERSON] ) та об`єктом №2 ( [PERSON] ) становить 80 см, що на 30 см перевищує встановлений норматив. Аналогічно до позиції Верховного Суду, дотримання (та перевищення) встановленої Порядком відстані свідчить про те, що відповідачем не створено правових перешкод, які б заважали позивачу виконувати обов`язки з утримання могили. Проведені комісійні заміри зафіксували наявність вільних проходів з боків могили [PERSON] розміром 1,37 м та 2,60 м. Зазначені параметри у декілька разів перевищують граничні норми та забезпечують повну фізичну можливість для підходу до місця поховання з декількох сторін, проведення прибирання та здійснення обрядових дій. Твердження позивача про неможливість перебування біля могили священника чи родичів спростовуються зафіксованою площею вільних проходів. Зафіксоване в Акті зміщення могили [PERSON] вперед на 29 см відносно загального ряду, хоча і є певним відхиленням у плануванні, проте, в контексті даного спору, воно не призвело до звуження проходу нижче допустимих меж (залишилось 80 см). Відтак, таке зміщення не є достатньою підставою для демонтажу капітальної споруди, оскільки не порушує суб`єктивного права позивача на доступ до могили. Суд наголошує, що позивач як користувач місця поховання не є власником землі кладовища. Відповідно до висновків Верховного Суду, поза межами своєї ділянки позивач не може вимагати усунення порушень щодо загальної території кладовища, власником якої є громада. Оскільки міська рада не підтвердила наявність претензій до відповідача та зафіксувала достатність проходів, суд вважає вимогу про демонтаж надмогильної споруди формою втручання у право власності відповідача, що є непропорційним стосовно заявлених позивачем незручностей. Таким чином, встановивши, що фактична відстань (80 см) є більшою за нормативну (50 см), а бокові проходи є достатніми для повноцінного використання місця поховання за призначенням, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові. Оцінюючи наявні у справі докази, враховуючи встановлені судом обставини, слід дійти висновку про безпідставність позовних вимог та відмову у їх задоволенні. Згідно ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні порохову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed