Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Троян Я.М. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому згідно уточнених позовних вимог просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності її матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після її смерті залишилася спадщина, яка складається з однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] був складений заповіт згідно якому остання заповіла все належне їй майно, в тому числі квартиру [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] . Позивач у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Троян Я.М. з заявою про прийняття спадщини, однак 02 червня 2025 року приватним нотаріусом винесено постанову № 40/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на вищезазначену квартиру, а саме: договору купівлі-продажу даної квартири, зареєстрованого 05.05.1994 року Акціонерним товариством «Харківська універсальна біржа» за № 427. У поданому відзиві представник відповідача Харківської міської ради Бабак О. просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що в справі відсутні докази, що підтверджують факт існування правовстановлюючих документів та їх державну реєстрацію на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні фактичні дані, які позивач просить встановити, а також не зазначено жодних дій, вжитих з метою виявлення та поновлення правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно. Водночас саме ці обставини слугували підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відстуності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, у поданому відзиві просили розглядати справу за їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус ХМНО Троян Я.М. в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, пояснень з приводу позовної заяви не надано, направлено копію спадкової справи. Суд, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, дійшов наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] [PERSON] (свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] ). За життя [PERSON] був складений заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 4-152, посвідчений державним нотаріусом Сьомої ХДНК Лебедєвою Н.В., згідно якого остання заповіла все належне їй майно своїй дочці [PERSON] , [INFO] . Спадкова квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності померлій [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 427, зареєстрованого 05.05.1994 року Акціонерним товариством «Харківська універсальна біржа». З копії спадкової справи вбачається, що приватним нотаріусом ХМНО Троян Я.М. заведена спадкова справа № 4/2025 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] за заявою [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса ХМНО Троян Я.М. від 02.06.2025 року було відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації у відповідних органах у встановленому законом порядку. Відповідно до статей 4 та 19 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних відносин. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення Договору) - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі. Оскільки Договір було укладено 05 травня 1994 року, до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод. Згідно із ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Зі змісту ст. 224 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що при вчиненні вказаного вище правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільні дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У свою чергу ч.1ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу № 427 мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, суд вважає, що Договір купівлі-продажу від 05 травня 1994 року є дійсним. Крім того, статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що інших спадкоємців, окрім [PERSON] після смерті [PERSON] немає. Відповідно до п. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації у відповідних органах у встановленому законом порядку, позивач вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, зважаючи на всі вищезазначені норми закону, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved