Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

04.11.2025року позивач - Товариство з Обмеженою Відповідальністю «ФК «Гелексі» звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. 1.Позиція сторін у справі. В обґрунтування позову зазначили, що між ТОВ "Фінансова Компанія "Гелексі" (23.06.2025 року назву було змінено) та [PERSON] , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №115749 від 03.11.2019 року в електронній формі. Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0% З цією метою, «ФК «ГЕЛЕКСІ» було організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ца), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання, заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24959,5 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за позикою; 19959,5 грн. - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Враховуючи, що відповідачем у добровільному порядку не вчиняються дії, спрямовані на повернення кредитних коштів та процентів за договором, з метою захисту права й охоронюваних законом своїх інтересів, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, яку просить задовільнити у повному обсязі. 22.12.2026 року відповідачем на адресу суду направлено відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] зазначила, що вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не доведені, оскільки матеріали даної справи не містять доказів прийняття (акцепту) вищевказаного договору позики позивачем, у справі немає доказів надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею законом. Оскільки договір позики не містить у своєму змісті адреси електронної пошти, контактного номеру телефону (фінансового номеру) [PERSON] , тому і відсутні підстави вважати, що одноразовий ідентифікатор 3v5xlf09 був надісланий позивачем саме відповідачу. Також відповідач заперечує твердження позивача, що при укладенні кредитного договору №115749 від 03.11.2019 в електронній формі первісним кредитором були виконані всі зобов`язання в повному обсязі, оскільки відповідні докази використання чи накладення електронного підпису у матеріалах справи відсутні, позивачем не доведено, що номер телефону/електронна пошта, які вказані у позовній заяві та на який нібито був відправлений одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору, дійсно належить відповідачу, а не іншій особі, позивачем не надано жодного доказу направлення одноразового ідентифікатора "3v5xlf09" відповідачеві, не надано доказів використання відповідачем одноразового ідентифікатора. Щодо наведеного, сторона відповідача послалася на правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 12.06.2023 року у справі № 263/3470/2, де зроблено висновок, що відсутність належних доказів укладення кредитного договору, таких як оригінал договору або первинні бухгалтерські документи, може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості. Доказами руху коштів можуть бути лише первинні бухгалтерські документи та зведені облікові документи - виписки про рух коштів. Відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості з 03.11.2019 року по 30.07.2025 року за договором позики № 115749 від 03.11.2019 р. не є належним доказом наявності заборгованості, на який посилається позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Оскільки, сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи позивача та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, відомості про рух коштів та нарахування процентів. Крім того позивачем не доведено, що [PERSON] під час надання особистих даних позичальника в особистому кабінеті зазначала номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] , про який повідомляє ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» у листі № 115749 від 01.09.2025 року, адресованому ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ». З урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог, позивач не надав належних доказів, які підтверджують надання ним відповідачу кредитних коштів у розмірі, які були передбачені наявним у матеріалах справи договором позики, вважає, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості перед ТОВ «ФК «ТЕЛЕКСІ» у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за договором позики. Крім цього, відповідач заперечує проти стягнення відсотків у заявленому розмірі, які обраховані поза межами строку дії договору. Відповідач вважає вимоги позивача у цій частині необгрунтованими та такими, що не відповідають умовам договору. Зокрема: за Договором позики № 115749 від 03.11.2019, який укладений між ТОВ "ФК "Гелексі, сума позики 5000,00 грн. строк повернення позики 02.12.2019, плата за користування позикою складається з процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики та комісії у розмірі 1,3% в день від початкового розміру позики. А тому до стягнення підлягає плата за користування позикою у межах строку дії Договору позики, яка ніби була узгоджена сторонами на час його підписання та вказана у графіку платежів, що складається з процентів за користування позикою 14,5 грн. та комісійної винагороди за користувння позикою в розмірі 1885,00 грн. Також, відповідач у відзиві просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Представник позивача адвокат Рудзей Ю.В. скористався своїм правом та через систему «Електронний суд» скерував до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача зазначив, що з відповідачкою було укладено електронний договір позики із застосуванням електронного підпису. [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті кредитора прийняла адресовану їй пропозицію укласти електронний договір, заповнивши відповідну заяву. При цьому, без ознайомлення з Умовами надання коштів у позику подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим, зокрема, обов`язковим є проставлення клієнтом чекбоксу «з умовами договору позики згоден». Завершальним етапом укладення договору позики є його підписання сторонами. Використання для підписання договору позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства. Отже, для укладення кредитного договору необхідно здійснити певну послідовність дій, направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, а нездійснення чи незавершення дії унеможливлює укладення договору. Таким чином, кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Що стосується перерахування відповідачу кредитних коштів, зазначає, що позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів позичальникам, позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ ФК ЕЛАЕНС. ТОВ ФК ЕЛАЕНС (ТМ "ФОНДІ") є компанією , що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ ФК ЕЛАЕНС (ТМ "ФОНДІ") надавало «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Одночасно зазначили, що довідка ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» містить ключові реквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів. Отже, грошові кошти було перераховано на картковий рахунок відповідача. Звертають увагу на те, що у випадку якщо відповідач заперечує належність йому карти/рахунку чи призначення платежу, це є питанням доказування, яке відповідач має підтвердити документально. Відповідач у відзиві не надав жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або що перерахування здійснено з інших підстав. Крім того, відповідно до п. 2.1 договору, строк його дії до повного виконання позичальником зобов`язань за договором, яким також встановлено проценти за користування позикою, комісійну винагороду та підвищену комісійну винагороду. У випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення. Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування більших відсотків за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватися позикою. З розрахунку заборгованості вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за правилами, визначеними п. 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. 2. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2025 року відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи. 23.12.2025 року представник позивача адвокат Рудзей Ю.В.через систему «Електронний суд» подав суду клопотання про витребування доказів. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2025 року задоволено клопотання представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» Рудзей Ю.В. про витребування доказів. 29.01.2026 року відповідач [PERSON] направила суду пояснення по справі. 09.02.2026 року від АТ «СЕНС БАНК» надійшла запитувана інформація. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, відповідач подала суду відзив на позов та заяву про розгляд даної справи без її участі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Ч. 2. см. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акценту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. Згідно ст.1054 ЦК України банк зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин по кредитних договорах застосовуються положення ст.ст.1046-1053 ЦК України, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник вчасно не повернув суму боргу, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір % не встановлений договором. Відповідно до ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонам. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовим ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду . Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Платежі, згідно з ч. 2. ст. 625 Цивільного Кодексу України - проценти від суми простроченої заборгованості Позичальника (Клієнта) у розмірі процентів за користування несанкціонованим кредитом, який зазначено у Тарифному плані. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що ТОВ "Фінансова Компанія "Гелексі" та [PERSON] , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, уклали договір позики №115749 від 03.11.2019 року в електронній формі. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року №675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абзац другий частини другої статті 679 Цивільного кодексу України). Порядок укладення електронного договору визначено статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно приписів якої пропозиція укласти електронний двір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію, укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частина 6 статті 11 Закону України « Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснений логічно пов`язані з нею. Отже, ч. 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено три способи надання особою, якій була адресована пропозиція укласти електронний договір, відповіді про її прийняття (акцепт). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди) (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). З матеріалів справи слідує, що в результаті платіжної операції, ініційованої позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в розмірі позики була перерахована на картковий рахунок, вказаний позичальником при укладанні Договору позики, що підтверджується відповідною довідкою, яка додана до позовної заяви. На підставі зазначеного вище договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день, розмір комісії складає 1,3 %, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0% [PERSON] підписала електронний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором /3v5x1f09/, а ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» 03.11.2019 року перерахувало суму позики в розмірі 5000 грн. на вказану відповідачкою платіжну картку № [NUMBER] . Позивач зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24959,5 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за позикою; 19959,5 грн. - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. В порядку витребування доказів, АТ "СЕНС БАНК" повідомив суд, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] є клієнтом Банку. На її ім`я відкрито запитувану картку, маска якої № [NUMBER] , рахунок до картки № [NUMBER] :2 (валюта Українська гривня). Додатково надана виписка про рух коштів по карті зазначеної особи за період з 02.11.2019 по 04.11.2019 в межах наявних даних по контрагентам клієнта. За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже кредитний договір №115749 від 03.11.2019, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, належним чином підтверджує погодження сторонами справи умов кредитування, оскільки без здійснення входу на веб-сайт кредитора за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету, внесення своїх персональних даних, номера телефону, карткового рахунку, договір між сторонами не був би укладений, а тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Додатково слід врахувати, що персональні дані позичальника (ПІБ, РНКОПП, реквізити паспорта, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем. Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав. Доказів звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача матеріали справи не містять. Доказів того, що вказана картка не належить відповідачу, або на останню не було зараховано 5000 грн на виконання умов кредитного договору, відповідачем не надано. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що номер телефону, який використувався під час укладення кредитного договору їй не належить, та не є її фінансовим номером, що унеможливлювало б підтвердження проведення операції по підписанню договору. Наведені вище обставини відповідачем усупереч ст. 12,81 ЦПК України не спростовані, що є її процесуальним обов`язком, при цьому позивачем надані докази, які спростовують наведені вище доводи відповідача, оскільки слугують підтвердженням існування між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] кредитних правовідносин. Перевіривши надані позивачем розрахунки та взявши до уваги умови кредитного договору, суд вважає доведеним обставину порушення відповідачем умов такого кредитного договору в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Однак, суд не погоджується з розміром та періодом нарахованих позивачем відсотків, комісії,пені. Так, з наданого суду розрахунку заборгованості за договором позики №115749 від 03.11.2019 року слідує, що позивач, починаючи з 02.12.2019 (позика просторочена) та по 30.03.2020 здійснив нарахування відповідачу суми прострочених комісій, суми пені за тілом, та окремо, пеню на %. Згідно наданого позивачем розрахунку підсумкова заборгованість на кінець періоду (30.03.2020) становить 25807,62 грн. А в позовній заяві позивач зазначає, що заборгованість відповідача станом на дату подання позову складає 24959,5 грн. Така розбіжність в розрахунку боргу (25807,62 грн. і 24959,5 грн. ) нічим не обґрунтована. Розрахунку боргу на суму 24959,5 грн. не надано. Крім того, суд звертає увагу, що позивач здійснив нарахування заборгованості поза межами строку кредитування. Так, згідно умов Договору позики №115749 чітко визначено строк повернення позики 02.12.2019 (п.1.1.5 Договору). Також, сторони погодили в цьому ж Договорі Графік платежів де чітко вказано термін платежу 02.12.2019, зазначені : сума позики, проценти та комісійна винагорода, усього 6899,5 грн. Щодо п. Договору 2.1., де зазначено, що строк дії Договору до повного виконання позичальником зобов`язань за Договором, суд зазначає наступне. Додаткових угод щодо зміни строку позики та її вартості матеріали справи не містять. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, суд вважає недоведеною вимогу про стягнення з відповідача суми відсотків, що нараховані за період після 02.12.2019р., тобто поза межами погодженого строку кредитування. Частиною 8 ст.18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості. Але позивач не надав обґрунтованого розрахунку заборгованості відсотків за вказаним кредитним договором, із відображенням всіх складових боргу та періоду боргу в сумі 19959,5 грн. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки про це не зазначено в самому договорі. Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача слід стягнути заборгованість за Договором позики №115749 в сумі 6899,5 грн., що виникла станом на 02.12.2019, тобто на дату закінчення строку кредитування. Судові витрати. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач стверджує, що поніс витрати на правничу допомогу в даній справі на суму 5000,00 грн., що підтверджується довіреністю, Договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 та Актом наданих послуг № 115749866. В зазначеному Акті, зокрема, зазначено, що адвокат оцінює в 1000 грн. послугу за правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів Клієнта, а також, окремо, адвокат оцінює в 3000 грн. послугу за складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, і 1000 грн коштує послуга - формування додатків до позовної заяви (письмові докази). Однак, суд вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, не обгрунтованим. Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, наявність чисельної судової практики в даній категорії спорів, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, суд дійшов висновку про зменшення розміру зазначених витрат та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 гривень. Оскільки позов задоволено частково, на 27,64 %, то судові витрати (судовий збір 2423 грн. + витрати правничої допомоги 3000 грн.), що підлягють стягненню з відповідача становлять 1498,92 грн. На підставі ст.ст. 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial