Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. 04.02.2026 [PERSON] подано до суду, як у своїх інтересах так і в інтересах малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , заяву про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] [INFO] . Свої вимоги заявниця мотивує тим, що вона проживала без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Під час спільного проживання народилася донька [PERSON] . Сімейне життя між заявницею та заінтересованою особою поступово погіршувалося і це призвело до того, що вони почали проживати окремо. Зважаючи на вік дитини, вона наразі проживає разом із заявницею. Заявниця зазначає, що починаючи з 2022 року і по теперішній час [PERSON] : систематично здійснює психологічний тиск, переслідування та залякування; надсилає повідомлення з образами, приниженням, нецензурною лексикою та погрозами; здійснює нав`язливі дзвінки, у тому числі з різних номерів, у великій кількості; [PERSON] використовує звернення до служби у справах дітей та правоохоронних органів, як спосіб психологічного тиску на заявницю; [PERSON] повідомляє про намір ініціювати перевірки, виклики поліції та інші дії у разі, якщо заявниця не забезпечить йому зустріч з дитиною. Такі дії, на думку заявниці мають характер залякування, примусу та психологічного тиску. Вказані дії створюють для заявниці постійний стан страху, напруження та очікування втручання правоохоронних органів, що є формою психологічного насильства. [PERSON] вимагає повідомляти місце перебування дитини, попри відсутність судового рішення. Заявниця вимушена обмежувати особисте пересування та спосіб життя через страх його раптової появи, оскільки [PERSON] ігнорує її неодноразові прохання припинити контакт; систематично без її погодження та всупереч її волі з`являється за місцем її проживання, що має ознаки переслідування (сталкінгу), створює психологічний тиск та реальне відчуття небезпеки для заявниці та дитини. [PERSON] звертає увагу суду на те, що у наданому суду листуванні зафіксовано визнання [PERSON] факту застосування ним фізичного впливу щодо заявниці, це підтверджується листуванням та фотоматеріалами тілесних ушкоджень, також мали місце факти спричинення заявниці тілесних ушкоджень шляхом завдання ударів в область тулуба. Заявниця зазначає що поведінка [PERSON] носить системний, нав`язливий та агресивний характер, не припиняється протягом тривалого часу, супроводжується погрозами, приниженням, нецензурною лайкою, психологічним тиском, а також визнанням факту фізичного впливу. Зазначені дії носять системний характер, не припиняються попри неодноразові вимоги та звернення до правоохоронних органів. З огляду на характер повідомлень, частоту контактів та зміст висловлювань, на думку [PERSON] , існує реальна загроза повторення насильства щодо неї та її малолітньої дитини, що повністю відповідає критеріям, визначеним ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» для застосування обмежувального припису та свідчить про наявність реальної небезпеки повторного домашнього насильства. У поданих до суду письмових запереченнях заінтересована особа [PERSON] повідомляє, що дійсно, проживав із заявницею без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилася спільна донька - [PERSON] , [INFO] . Вони разом проживали у м. Києві, однак з початком війни [PERSON] з донькою переїхала на Вінниччину, оскільки це був безпечніший регіон, там проживають її батьки, є житло. [PERSON] зазначає, що він не заперечував проти цього, а навпаки, допоміг з переїздом і при першій же можливості приїжджав до доньки. І хоча вони припинили з [PERSON] проживати разом, у них були нормальні відносини, вони гуляли втрьох, їздили на природу, ходили у кафе. У заінтересованої особи є велика кількість фото і відео-доказів, де донька щаслива, грайлива. [PERSON] наголошує на тому, що із поданих ним доказів видно, що заявниця у своїй заяві вводить суд в оману, вказуючи що він ще з 2022 року психологічно тисне на неї, переслідує, залякує тощо. Адже станом на листопад 2023 року вона була прихильна до нього, більше того її наказна манера спілкування в меседжерах, вимогливий тон свідчать про її впевненість в собі, а не про страх перед ним. З листопада 2023 року [PERSON] перестала погоджувати зустрічі [PERSON] з дитиною, ігнорувала його дзвінки, блокувала його на телефоні. Здійснюючи всі ці дії, вона порушувала і порушує його право і право дитини на безперешкодне спілкування, яке захищається законом. [PERSON] зазначає, що він усвідомлює і свої обов`язки перед дитиною, які також закріплені законом, а саме статтею 157 Сімейного кодексу України відповідно до якої той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При цьому заявниця бажання [PERSON] бачити і чути свою дитину, брати участь в її вихованні і бути присутнім в її житті трактує як «нав`язливі дзвінки». Однак її твердження в цій частині також не відповідає дійсності, оскільки він навіть якщо і телефонував, то лише з тим, щоб визначити і узгодити час побачення з дитиною. На думку [PERSON] , про будь-яку нав`язливість не може йти мова, оскільки він був заблокований у [PERSON] на телефоні. Не маючи змоги спілкуватися і бачитись з дитиною він діяв виключно в правовому полі - у грудні 2023 року він звернувся до Органу опіки та піклування з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у вихованні дитини. Заявниця на засідання Органу опіки та піклування прийшла і повідомила, що вона проти його побачень і спілкувань з дочкою, оскільки він не є біологічним батьком дитини. На запитання голови комісії чи є цьому доказ, вона відповіла, що є висновок ДНК-експертизи і він буде наданий на наступну комісію. На наступну комісію [PERSON] висновок ДНК-експертизи не надала, проте надала «психологічні висновки» та «лінгвістичну експертизи», до участі в яких [PERSON] не залучався, а тому, на його думку, вони були проведенні в односторонньому, позасудовому порядку, без ухвали суду, без можливості з його боку надавати документи чи ставити експерту запитання. [PERSON] звертає увагу суду на те, що до поданої [PERSON] заяви про видачу обмежувального припису, вона знов додає ті ж висновки 2023 року, які вона надавала на комісію в орган опіки і новий «психологічний висновок» вже від 2025 року. Проте його аргументи ті ж самі: вони були проведені в односторонньому, позасудовому порядку, без ухвали суду, без його участі, без можливості з мого боку надавати документи чи ставити експерту запитання. Заінтересована особа вважає, що зазначення заявниці про те, що його звернення у службу у справах дітей з метою усунення перешкод у спілкуванні з його дитиною є ніби то формою залякування та психологічним тиском в її бік та їх дитини, що на його думку не відповідає дійсності, а також суперечить приписам закону і черговий раз свідчить про існування перешкод з її боку щодо його спілкування з дитиною. Стосовно тверджень заявниці про психологічний тиск та примус, який полягає у вимозі [PERSON] повідомити місце перебування дитини, попри відсутність судового рішення, заінтересована особа зазначає, що є чинне рішення органу опіки та піклування з визначеним порядком його зустрічей з дитиною і запитуючи про місце перебування дитини, він має право, як батько бути обізнаним, де його дитина, і, має знати, куди йому приїжджати на зустріч з дитиною (якби вони відбувалися). Відносно тверджень заявниці про ігнорування ним її неодноразові прохання припинити контакт, [PERSON] вважає їх черговим доказом наявності з її боку перешкод з приводу його спілкування з дитиною, оскільки він не може перестати хотіти бачитися та спілкуватися з дитиною, якщо він її любить. Додатково [PERSON] зазначає, що наявність звернень до поліції із заявою про вчинення психологічного насильства само по собі не є доказом такого насильства. Так, за наслідками розгляду складеного стосовно нього протоколу серії ВАД № 677377 від 13.06.2025, 12.11.2025 Калинівським районним судом Вінницької області було винесено постанову, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. У грудні 2025 року [PERSON] звернулася до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявою про психологічне насильство з боку заінтересованої особи, в ході розгляду якої у [PERSON] були відібрані пояснення і, оцінивши заяву [PERSON] і додані нею докази, не було складено протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності. Таким чином, [PERSON] зауважує, що його жодного разу не притягали до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Кожна така спроба і звинувачення його в психологічного насильстві на думку заінтересованої особи, є наклепом з боку [PERSON] і спробою перешкоджати йому у спілкуванні з його дитиною. Наразі він вважає, що заявниця хоче викреслити його з життя доньки, постійно налаштовує проти нього дитину, навчила її називати нового цивільного чоловіка «татом». Дитина маленька, швидко відвикає від нього, коли не бачить. Хоча вона його любить і прихильна до нього, що не подобається заявниці, а тому вона й вирішила звернутися з даною заявою до суду. Також [PERSON] наголошує на тому, що заявниця всіляко порушувала порядок виконання рішення органу опіки та піклування і перешкоджала йому у спілкуванні та побаченні з єдиною донькою, а тому він в лютому 2025 року звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначенні способів участі батька у вихованні дитини. Наразі ця справа за № 132/372/25 вже рік знаходиться на розгляді в суді. Таким чином [PERSON] вважає, що в матеріалах справи докази, які надані заявницею жодним чином не підтверджують вчинення ним навмисного тривалого домашнього насильства відносно заявника та не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створити небезпеку для [PERSON] та їх доньки, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами. У додаткових письмових поясненнях [PERSON] зазначає, що подані [PERSON] пояснення не спростовують обставин, викладених у її заяві, а навпаки демонструють типову модель поведінки, що має ознаки психологічного тиску та контролю: знецінення, перекладання відповідальності, маніпуляція фактами, тиск через погрози органами та судовими процедурами. Так, щодо твердження [PERSON] про «прихильність заявниці у листопаді 2023 року» [PERSON] зазначає, що [PERSON] намагається довести, що її тон спілкування у листопаді 2023 року нібито свідчить про відсутність страху перед ним. Це твердження є юридично неспроможним, оскільки: - факт вимушеної комунікації між батьками спільної дитини не спростовує факту насильства та страху, а є наслідком необхідності вирішувати питання щодо дитини; - ще до листопада 2023 року заявниця зверталася до правоохоронних органів у зв`язку з його агресивною поведінкою, зокрема: у січні 2023 року - був виклик на 102; у грудні 2023 року - повторне звернення. Отже, на думку заявниці, твердження про «прихильність» є спробою підмінити факти психологічного тиску оцінками стилю її переписки. Додатково заявниця зазначає, що модель психологічного тиску з боку [PERSON] має тривалий характер та проявлялась ще з 2022 року. Стосовно насильницьких/агресивні дії в присутності дитини та наслідки для дитини [PERSON] зазначає, що агресивна поведінка, психологічний тиск та (в окремих епізодах) фізичний вплив з боку [PERSON] відбувалися, у присутності їх малолітньої доньки, що є особливо травмуючим. Після таких подій у дитини спостерігалися реакції страху та стресу, зокрема: порушення сну, страхи, емоційне напруження, епізоди нетримання сечі. Ці обставини підтверджуються наданими мною матеріалами (медичні документи, висновки психолога). Щодо заяв [PERSON] про чинний висновок служби заявниця наголошує на тому, що відповідний висновок/рішення органу опіки скасовано судом (він не має юридичної сили); служба готує новий висновок у зв`язку зі скасуванням попереднього (що підтверджується матеріалами цивільної справи). [PERSON] зазначає, що навіть після скасування попереднього рішення, вона фактично дотримувалася безпечного формату контактів, забезпечувала зустрічі, однак під час таких зустрічей [PERSON] дозволяв собі приниження/тиск, а також використовував погрози зверненнями «у всі органи» як спосіб впливу. Щодо тверджень про «перешкоджання спілкуванню», на думку заявниці, [PERSON] подає взаємовиключні твердження: з одного боку, що він бачився з дитиною у листопаді 2023 року, з іншого, що у листопаді 2023 року заявниця нібито повністю припинила будь-яке спілкування. Такі суперечності, на думку [PERSON] свідчать про недостовірність пояснень [PERSON] Фактично контакти відбувалися у форматі, рекомендованому спеціалістами та з урахуванням стану дитини. Щодо телефонних дзвінків і нав`язування контактів [PERSON] акцентує увагу на тому, що [PERSON] одночасно стверджує, що телефонував «для узгодження», і водночас зазначає, що був «заблокований». Це на думку заявниці логічно несумісно. Натомість надані нею матеріали свідчать про системні неузгоджені дзвінки/ контакти, нав`язування комунікації, тиск та «постановку перед фактом» (приїзди/вимоги), що є проявами психологічного насильства та контролю. Щодо психологічних висновків та заперечення експертизи [PERSON] зазначає, що після складання психологічного висновку у 2025 році поведінка [PERSON] не змінилась та продовжує проявлятись у формі системного психологічного тиску: численні телефонні дзвінки, нав`язування контактів, приїзди без попереднього погодження, погрози зверненнями до органів та використання судових процесів як способу впливу на мене посиланнями на «висновки служби», які втратили чинність. Також зазначає, що малолітня дитина та вона з 2023 року перебувають під психологічним супроводом у доктора психологічних наук, професора який здійснює тривале динамічне спостереження за психоемоційним станом дитини, зокрема до та після контактів з батьком. Додатково заявницею надано суду психологічний висновок від 13.02.2026 року, який на її думку, ґрунтується не на одноразовій консультації, а на тривалому спостереженні, аналізі поведінки дитини у різні періоди, у тому числі до та після контактів з батьком. Заявниця звертає увагу на те, що у висновку зафіксовано наявність у дитини стійких реакцій страху, тривожності, психоемоційного напруження та уникання, пов`язаних з фігурою батька, а також встановлено наявність ризику повторної психотравматизації у разі продовження контактів, що свідчить про те, що ризики продовження психологічного насильства є актуальними на момент розгляду справи. Зауваження [PERSON] про не врахування висновків психолога як «односторонніх», на думку [PERSON] спростовуються запереченнями щодо проведення судово-психологічної експертизи, а така позиція свідчить про спробу усунути будь-яку професійну оцінку психоемоційного стану дитини: відкинути висновок спеціаліста і водночас не допустити експертизу. Щодо закриття адміністративної справи [PERSON] наголошує на тому, що закриття адміністративного провадження не встановлює, що психологічного насильства не було, і не усуває ризиків його продовження. Предмет адмінпровадження - адміністративна відповідальність. Предмет цієї справи - наявність ризиків продовження психологічного тиску. Окремо зазначає, що для застосування обмежувального припису відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не вимагається наявність складеного протоколу про адміністративне правопорушення, притягнення особи до адміністративної відповідальності чи обвинувального вироку суду. Заявниця зазначає, що обмежувальний припис є превентивним заходом захисту, який застосовується судом у разі наявності ризиків продовження домашнього насильства, а не як наслідок доведення вини у межах адміністративного чи кримінального провадження, а тому посилання [PERSON] на закриття адміністративної справи є юридично нерелевантним предмету розгляду даної справи та не спростовує наявності психологічного тиску і ризиків його продовження, а ототожнення цих проваджень є маніпуляцією. Щодо наданих заінтересованою стороною фото/відео матеріалів [PERSON] зазначає, що вони мають фрагментарний характер та не відображають повного контексту подій, що передували або відбувалися після зафіксованих епізодів. Окремі короткі відеофрагменти із зафіксованими ситуативними емоційними реакціями дитини (у тому числі усмішки, ігрової поведінки або окремих вербальних відповідей) не можуть розцінюватися як доказ відсутності психологічного тиску чи ризиків його продовження. Поведінкові реакції малолітньої дитини в умовах емоційного збудження, стресу або під впливом навідних формулювань запитань не є самостійним критерієм оцінки її психоемоційного стану та потребують аналізу у сукупності з іншими доказами у справі. Епізодичні позитивні реакції дитини під час окремих зустрічей не спростовують загального психоемоційного стану, встановленого за результатами психологічного спостереження в динаміці. Оцінка зазначених матеріалів повинна здійснюватися судом у взаємозв`язку з психологічним висновком, медичними документами та іншими доказами, що підтверджують наявність ризиків психологічного впливу та актуальність захисту інтересів дитини. Додатково заявницею надано відеозапис від 16.12.2023 здійснений приблизно за 20 хвилин до виходу на вулицю у той самий день, коли [PERSON] було здійснено відеофіксацію біля автомобіля, який, на думку заявниці, відображає психоемоційний стан дитини безпосереднього контакту з батьком, зокрема реакції страху, уникання та вербалізацію дитиною фраз «боюся», «не хочу виходити». Вказаний матеріал є частиною тієї ж події що надав [PERSON] та має істотне значення для повної та об`єктивної оцінки обставин, оскільки надане відео, відображає лише фрагмент ситуації після попереднього емоційного напруження. Поведінкові реакції малолітньої дитини в умовах стресу можуть мати амбівалентний характер. Дитина може одночасно демонструвати страх та звертатися до особи, яка викликала сильну емоційну реакцію. Такі прояви не свідчать про відсутність страху та не можуть розцінюватися як доказ психологічної безпечності контакту. Також [PERSON] повідомляє суд, що 13 грудня 2025 року під час зустрічі з батьком дитина перебувала на вулиці за низької температури повітря, при цьому висловлювала небажання продовжувати прогулянку та просила повернутися додому. Після зазначеної зустрічі у дитини спостерігалися ознаки емоційного виснаження, плач, відмова виходити з приміщення, порушення сну та поганий апетит. На підтвердження цих обставин, [PERSON] надано медичну виписку від сімейного лікаря де 15 грудня 2025 року під час огляду сімейним лікарем зафіксовано: емоційну напруженість, підвищену тривожність; субфебрильну температуру (37°); закладеність носа, сльозоточивість; стан, що відповідає реакції на психоемоційний стрес та переохолодження. Таким чином, події під час зустрічі мали як психоемоційні, так і соматичні наслідки для дитини. Окремо заявниця звертає увагу суду на події 2425 грудня 2025 року, на підтвердження яких додає скріншоти листування, відповідно до яких [PERSON] без будь-якого погодження прибув за місцем мого проживання та вимагав зустрічі з дитиною, ставлячи її перед фактом свого приїзду. Така форма комунікації на думку заявниці свідчить про наявність ознак психологічного тиску, нав`язування контакту та спроби контролю, що підтверджує актуальність ризиків на момент розгляду справи. Після зазначених подій у дитини виникла виражена емоційна реакція: плач, тривожність, відмова виходити з приміщення, порушення сну, скарги на самопочуття. На підтвердження цих обставин додатково надано медичну довідку від грудня 2025 року, яка фіксує стан дитини як реакцію на психоемоційний стрес та рекомендації щодо мінімізації стресових факторів. Саме такі дії на думку заявниці свідчать про те, що ризики психологічного тиску не лише не усунуті, а продовжують проявлятися. Окрім подій 2425 грудня 2025 року, аналогічна поведінка продовжилась і у січні 2026 року, на підтвердження яких надано скріншоти повідомлень від 15.01.2026, відповідно до яких [PERSON] не погоджує зустріч, а ставить заявницю перед фактом свого приїзду, використовуючи імперативні формулювання «забезпеч можливість зустрічі», «не перешкоджай спілкуванню». Підсумовуючи [PERSON] зазначає, що сукупність наданих доказів, зокрема психологічного висновку, медичних документів, відеоматеріалів та письмових доказів, підтверджує наявність у дитини стійких психоемоційних реакцій страху та напруження, що виникають у зв`язку з поведінкою [PERSON] , а також підтверджує наявність ризиків продовження психологічного насильства, що є підставою для застосування обмежувального припису з метою захисту прав та інтересів дитини. У додаткових поясненнях по справі [PERSON] зазначає, що крайня зустріч з донькою відбулася 13.12.2025. Він запросив доньку і маму в ляльковий театр, оплатив квитки, подарував м`яку іграшку. Зазначає, що в цілому зустріч пройшла спокійно і безконфліктно, жодних нарікань з боку [PERSON] не було. З того часу жодних контактів з донькою не було, через відмови [PERSON] у проведені зустрічі. Звертає увагу на те, що йому не повідомляли про проведення психологічного дослідження, не надали можливості бути присутнім, поставити запитання психологу, психолог не мав особистого контакту із ним, не проводив обстеження його взаємодії з дитиною а формував висновок щодо «фігури батька» виключно зі слів матері. За таких обставин, на думку [PERSON] оцінка не може вважатися всебічною та об`єктивною. Наголошує на тому, що черговий висновок психолога з`явився через два місяці після того, як контакти із дитиною були припиненні. Переважну більшість часу дитина проводить із мамою, він же мав обмежену можливість спілкуватися з донькою під час відвідування океанаріуму, розважальних центрів, під час гри з нею, коли вона сміялася, ніжно і тепло проводили час. Повторно наголошує на тому, що згідно висновків Верховного Суду спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей, поділ майна, факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому грунті не може бути вирішений шляхом застосування обмежувального припису, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб у разі настання певних факторів та ризиків. У судовому засіданні заявниця підтримала подану до суду заяву, з наведених у заяві та письмових поясненнях обставин. Додатково повідомила про те, що остання спільна зустріч її, заінтересованої особи та їх доньки мала місце 13.12.2025 за наслідками якої донька пережила чергове емоційне напруження, про що детально зазначено у висновку фахівця психолога складеного 13.02.2026. Після цієї зустрічі [PERSON] неодноразово лякав її своїми повідомленнями з вимогами зустрітись із донькою та ставив її перед фактом про свій приїзд для зустрічі, як доконаний факт. Підсумовуючи зазначила, що на її думку застосування стосовно заінтересованої особи обмежувальних заходів надасть можливість їх доньці повернутись до належного емоційного та психологічного самопочуття. Заінтересована особа та його представник просили в задоволенні заяви відмовити виходячи з відсутності будь-яких фактів вчиненням стосовно заявниці та малолітньої дочки дій, які містять ознаки психологічного насильства. Додатково [PERSON] зазначив, що ніколи не приїздив до теперішнього місця проживання заявниці, підтвердив факт останньої зустрічі із донькою та заявницею 13.12.2025 у ляльковому театрі у м. Вінниця, не заперечував обставини того, що вистава викликала у доньки певне емоційне хвилювання, яке не вдалося подолати перебуванням у ігровій кімнаті театру, на пропозиції продовжити зустріч у закладах харчування чи здійснити прогулянку містом ні заявниця, ні дочка не погодились, а тому їхня зустріч завершилась без вчинення ним будь-яких силових чи психологічних перепон. Підсумовуючи зазначив, що подання відповідної заяви про вжиття стосовно нього обмежувальних заходів він пов`язує виключно із бажанням заявниці будь-яким шляхом обмежити його побачення з дитиною. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 05.02.2026 відкрито провадження у справі, повідомлено учасників справи про дату та час судового засідання з розгляду заяви про видачу обмежувального припису та запропоновано учасникам справи надати докази на обґрунтування своєї позиції у справі. 06.02.2026 [PERSON] подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути на судове засідання. Того ж дня [PERSON] подано заперечення щодо видачі обмежувального припису та докази по справі. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 11.02.2026 задоволено клопотання [PERSON] про проведення судового засідання за її участі дистанційно в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 11.02.2026 задоволено клопотання представника заінтересованої особи адвоката Бездітної Т.В. про проведення судового засідання за її участі дистанційно в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 11.02.2026 [PERSON] подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, оскільки відсутність у неї електропостачання позбавляє її можливості реалізувати її право на участь у судовому засіданні. 11.02.2026 представником заінтересованої особи адвокатом Бездітною Т.В. подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів. 11.02.2026 [PERSON] подано до суду клопотання про долучення доказів (відеозаписів) до справи. 16.02.2026 [PERSON] подано додаткові пояснення та докази по справі. 17.02.2026 [PERSON] подано додаткові пояснення та докази по справі. 19.02.2026 від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Враховуючи те, що 19.02.2026 в судове засідання не з`явились всі учасники справи, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно й безпосередньо оцінивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон)визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 5, 6, 14 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно положень статті 4 Закону основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону, обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Статтею 360-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. При вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису слід встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Так, за результатом дослідження в судовому засіданні обставин у справі судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.33), при цьому батьки дитини не перебувають та не перебували у шлюбі між собою. У поданій до суду заяві, заявниця зазначає про те, що у травні 2025 року вона зверталась до поліції м. Калинівка із заявою про психологічне насильство і за наслідками розгляду її заяви було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення серії ВАД № 677377 від 13.06.2025. Водночас судом встановлено, що постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 13.11.2025 по справі № 132/1959/25 провадження у справі про притягнення до адміністративної [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Рішення суду мотивоване тим, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 677377 від 13.06.2025, громадянин [PERSON] , систематично в телефонному режимі, погрожував фізичною розправою, ображав словами нецензурної лайки, свою колишню дружину [PERSON] , чим вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що [PERSON] вчинив будь-які дії, які містять ознаки домашнього насильства психологічного характеру щодо його колишньої дружини [PERSON] , та наслідком таких була завдана шкода її психічному здоров`ю. Отже, суть адміністративного правопорушення, як вона викладена у протоколі серії ВАД № 677377 від 13.06.2025, не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки у ній не зазначено наслідків протиправних дій, які вчинив [PERSON] . Документальні докази щодо цих обставин оформлені на підставі пояснень заявника [PERSON] . Свідчення інших осіб, свідків в матеріалах справи відсутні. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що об`єктивних доказів вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, матеріали справи не містять, зокрема, з протоколу про адміністративне правопорушення не вбачається чи викликав сімейний конфлікт будь-які наслідки, передбачені п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема, побоювання постраждалої особи за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, а також відсутні дії, які згідно ч. 1 ст. 173-2 КУпАП становлять об`єктивну сторону даного правопорушення (а.с.72-74). Відповідно до листа Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві № 495528-2025 від 26.12.2025 [PERSON] повідомлено про те, що її звернення щодо можливих протиправних дій колишнього співмешканця перевірено на підставі Закону України Про звернення громадян та рекомендовано звернутись до Дарницького районного суду м. Києва для видачі обмежувального припису відносно колишнього чоловіка (а.с.26). Рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області № 484 від 12.09.2024 визначено участь батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , встановивши порядок його побачень з дитиною таким чином: щомісяця в останню суботу за попередньою домовленістю та в присутності матері, з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дитини у такий час: з 11.00 до 14.00. При неможливості виконання графіку батько завчасно повідомляє матір, а матір батька дитини. Рекомендовано: матері дитини [PERSON] , не чинити перешкод [PERSON] , у спілкуванні з донькою [PERSON] ; до перших зустрічей батька з дитиною залучити психолога (а.с. 70). Також судом встановлено, що у провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебуває справа № 132/372/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Калинівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дитини (а.с. 71). З матеріалів справи вбачається і не спростовується учасниками судового розгляду, що між заінтересованою особою та заявницею склалися неприязні стосунки, які є перешкодою для спільного вирішення питань, пов`язаних із вихованням малолітньої дочки. При цьому статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. При вирішенні питання про застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення. Суд наголошує на тому, що під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису необхідно надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дитини і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При цьому, у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 (провадження № 61-7349св22) Верховний Суд зазначив, що сама собою відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватися цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису. В ході розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність факторів ризику, небезпеки домашнього насильства та, відповідно, непропорційність втручання у права і свободи заінтересованої особи [PERSON] шляхом застосування до нього заборон, про які просить заявниця. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] вчиняє стосовно [PERSON] та [PERSON] психологічне, фізичне чи економічне насильство, за що був притягнутий до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Також судом звертається увага на те, що долучений до заяви про видачу обмежувального припису висновок фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітньої [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було складено ще 20.10.2023 року (а.с.34-40), тобто стосується подій, які мали місце понад два роки тому. Окрім того, висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 459/24-21 від 16.02.2024 (а.с.98-109) підготовлено за результатами проведення судової лінгвістичної експертизи усних висловлювань громадянина [PERSON] , копії яких долучено заявницею, як додатки до заяви скерованої до суду (а.с.4-10), які також стосуються подій, які мали місце за два роки до дня судового розгляду заяви про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] . Відповідно ж до висновку фахівця за результатами проведення 28.02.2025 психологічного дослідження малолітньої [PERSON] , [INFO] , судом встановлено, що на запитання: «Кому б ти хотіла подарувати подарунок під ялинку?», дитина відповіла « [PERSON] , папі [PERSON] , бабусі, дідусеві і усім друзям!!!». На запитання: «А татові Віті?», дитина відповіла «Віті - Ні!». При цьому суд звертає увагу на те, що на подальші питання спеціаліста: «Чому? Він тобі щось зробив погане?», дитина відповіла: «Він для мене не зробив нічого хорошого», тобто [PERSON] не відмовилась надати відповідь на поставлене питання, однак не зазначила про будь-які обставини можливого заподіяння їй фізичного, або психологічного насилля [PERSON] (а.с.44). Також суд відмічає, що складений 13.02.2026 висновок фахівця за результатами психологічного дослідження малолітньої [PERSON] , [INFO] , підтверджує повідомленні учасниками справи події, які мали місце за їх участю 13.12.2025 у лялькову театрі (а.с.116-120). Водночас даний висновок та надані в судовому засіданні учасниками справи пояснення не підтверджують обставини спричинення [PERSON] психологічного чи будь-якого іншого насильства стосовно малолітньої [PERSON] та її матері [PERSON] під час їх зустрічі, яка відбулась 13.12.2025. Таким чином суд вважає, що надані заявницею та заінтересованою особою висновки експертів (спеціалістів), скриншоти переписки у месенджерах, фото/відео матеріали засвідчують наявність конфлікту між [PERSON] та [PERSON] , підґрунтям якого є неможливість вирішити мирним шляхом питання участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, проте зазначене у своїй сукупності не підтверджує факт вчинення [PERSON] домашнього насильства до малолітньої [PERSON] та її матері [PERSON] , за яке необхідно застосовувати заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладати на нього обов`язки передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також в якості оцінювання вірогідності вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, суд враховує те, що з моменту останньої зустрічі заявниці та заінтересованої особи, до моменту звернення до суду із заявою щодо видачі обмежувального припису пройшов тривалий термін (понад півтора місяці). Заявниця не обґрунтувала належними та допустимими доказами необхідність застосування заборонних заходів, які зазначені у заяві про видачу обмежувального припису, так само як і вчинення [PERSON] актів домашнього насильства стосовно неї та їх доньки, які потребують прийняття судом відповідного акту негайного реагування, такі обставини не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування заходів тимчасового обмеження прав заінтересованої особи для попередження вчинення нею домашнього насильства у майбутньому. Водночас застосування визначених заявницею заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього заборон, про застосування яких просить заявниця, на думку суду, фактично призведе до порушення визначених Сімейним кодексом України його прав на виховання дочки та спілкування із нею, що є не припустимим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed