Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

20 січня 2026 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб з відповідачем. В обґрунтування позову вказує на те, що 28 січня 2017 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між сторонами відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя та втрата поваги один до одного. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з початку грудня 2025 року, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Подальше спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечить їх інтересам. У зв`язку з викладеним позивач звернулася до суду з даним позовом, який просила задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 331,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 500,00 грн. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року позовна заява була залишена без руху (а.с. 9). Ухвалою суду від 22 січня 2026 року провадження по справі було відкрито та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 16). Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача Ліфлянчик С.І. надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, ознайомившись із заявами сторін, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 січня 2017 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, актовий запис № 44, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим повторно 31 липня 2018 року (а.с. 6). Спільне з відповідачем життя не склалось, оскільки між сторонами відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя та втрата поваги один до одного. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Таким чином, судом встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та жінки і збереження родини стали неможливими. Згідно ч. 2 ст. 110 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 1 331,20 гривень. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 16 500,00 грн. суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у даній справі надавав адвокат Ліфлянчик С.І., що підтверджується Договором № 03/01/2026 від 03 січня 2026 року (а.с. 13) та Ордером на надання правничої допомоги серія АЕ № 1459791 від 03 січня 2026 року (а.с. 4). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутній детальний опис робіт та розрахунок витрат на правову допомогу, які були понесені позивачем, що позбавляє суд можливості належним чином встановити обсяг робіт виконаних адвокатом та час затрачений на їх виконання. Крім того слід враховувати, що з урахуванням складності даної справи, яка є малозначною, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, яка виразилася у підготовці тексту позовної заяви з двох сторінок із долученям до неї копії свідоцтва про шлюб та квитанції про оплату судового збору, суд вважає, що зазначена позивачем вартість витрат на правничу допомогу у розмірі 16 500,00 грн. є значно завищеною та жодним чином не обґрунтованою, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Враховуючи викладене, оскільки представником позивача не надано суду детального опису робіт та розрахунку витрат на правничу допомогу, суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: partial