Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

Заступник керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області Попов С. В. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки, в обґрунтування якого вказав, що відповідач є громадянином російської федерації. Напідставі рішення Сасинівської сільської ради від 12.08.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу її у власність» відповідачу було затверджено технічну документацію на земельну ділянку за кадастровим номером 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га. Крім того, п.2 рішення Сасинівської сільської ради від 12.08.2020 було визначено передати у власність [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів в адміністративних межах Сасинівської сільської ради (по колишньому КСП ім. Ілліча). У подальшому, на підставі вказаного рішення сільської ради, 15.09.2020 відповідач у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території колишньої Сасинівської сільської ради на той час Пирятинського району (на даний час Лубенського району), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2170503253238. У п. 3 рішення Сасинівської сільської ради від 12.08.2020, на підставі якого відповідач отримав у власність вказану земельну ділянку зазначено, що «земельна ділянка протягом року підлягає відчуженню (ст.81 Земельного кодексу України)». Тобто, виходячи із вказаної норми рішення вбачається, що він був іноземцем на момент реєстрації права власності на земельну ділянку та був повідомленим про необхідність її відчуження. Враховуючи викладене, оскільки, відповідач, будучи іноземцем, протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га, розташовану на території Пирятинської територіальної громади Лубенського району з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не відчужив її, то право власності на зазначену земельну ділянку підлягає примусовому припиненню шляхом конфіскації. Щодо незастосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» в частині умов та порядку компенсації органом державної влади добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна зазначив, що у вказаній позовній заяві зазначено, що відповідач не мав право отримувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, і зобов`язаний був протягом 1 року відчужити право власності на неї. Згадану ділянку відповідач отримав на підставі статті 118 ЗК України шляхом безоплатного надання у власність. Тобто відповідач є первинним власником спірної земельної ділянки, набувши її у порядку безоплатного відведення із земель державної власності, а не придбав її за відплатним договором в іншої особи. За таких умов [PERSON] не є добросовісним набувачем у розумінні цивільного законодавства, а отже, і статті 388, 390 ЦК України не поширюють дію на спірні правовідносини. Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року задоволено заяву прокурора про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на спірне майно. При відкритті провадження 26 вересня 2025 року судом вирішено розглядати справу в загальному позовному провадженні. Прокурор Бутенко О.А. в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на обставини викладені в ньому, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судовому засіданні позовну заяву прокурора підтримав в повному обсязі. У письмових поясненнях, що направлені на адресу суду зазначив, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише громадянину України. В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом відповідача - власника спірної земельної ділянки, оскільки останній до цього часу земельні ділянки не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. За таких обставин вважає, що позовні вимоги про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом публікації оголошення про виклик на вебсайті суду, оскільки можливість надання доручення про вручення документів та виклик відповідача в судове засідання в порядку міжнародної правової допомоги відсутня внаслідок припинення дипломатичних стосунків з рф у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України. Відзив на позов не подав. Відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 16 лютого 2026 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення прокурора, представника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Приписи ст.131-1 Конституції України,ст.56 ЦПК України,ст.23 Закону України «Про прокуратуру», наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, а саме: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, у відповідності до положень ст. 145 ЗК України,Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, то воно наділене правом на подання такого роду позовів. На запит прокурора від 04.07.2025 № 53/2-4433ВИХ-25 в листі Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області зазначило, що в умовах обмеженого бюджетного фінансування щодо сплати судового збору не планує звертатись до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки, яка належить відповідачу та яка підлягала відчуженню (а.с.18). Станом на 23.09.2025 (день надходження даного позову прокурора до суду) ГУ Держгеокадастру у Полтавській області самостійно не реалізувало своє процесуальне право, тому у відповідності до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України, існують всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. З матеріалів справи вбачається, що напідставі рішення Сасинівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області від 12.08.2020 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу її у власність» відповідачу [PERSON] було затверджено технічну документацію на земельну ділянку за кадастровим номером 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га. Згідно п.2 рішення Сасинівської сільської ради від 12.08.2020 було визначено передати у власність [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів в адміністративних межах Сасинівської сільської ради (по колишньому КСП ім. Ілліча) (а.с.31). У подальшому, на підставі вказаного рішення сільської ради, 15.09.2020 відповідач у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 5323884900:00:012:0121, площею 4,0308 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території колишньої Сасинівської сільської ради на той час Пирятинського району (на даний час Лубенського району), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2170503253238 (а.с.11-13,38). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав [PERSON] , [INFO] , є громадянином російської федерації, що підтверджується паспортом громадянина російської федерації за номером [NUMBER] , виданий 28.09.2005 відділом внутрішніх справ єлізовського районного муніципального утворення камчатської області російської федерації. Відповідно до інформації Управління ДМС у Полтавській області від 15.07.2025 №5301.3-4549/53.1-25, а також інформації Державної міграційної служби України від 23.04.2025 №6.5-4849/6-25, від 17.07.2025 №8.1-1283/8-25 зазначені органи державної влади вказали, що у їхніх реєстрах інформація стосовно наявності у [PERSON] громадянства України відсутня (а.с.21,24,27). У п. 3 рішення Сасинівської сільської ради від 12.08.2020, на підставі якого відповідач отримав у власність вказану земельну ділянку, зазначено, що «земельна ділянка протягом року підлягає відчуженню (ст.81 Земельного кодексу України)». Із цього вбачається, що відповідач був іноземцем на момент реєстрації права власності на земельну ділянку та був повідомленим про необхідність її відчуження. Положення статей 13,14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного та надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 22 Земельного кодексу України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Згідно ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 ч. 1ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Відповідно до пункту 3 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1302 від 09.12.2021, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. В даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що [PERSON] порушив визначену ст. ст.13,14,41 Конституції України, ст. 145 Земельного кодексу України процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужив її упродовж року після набуття права власності. На даний час він без перешкод може використовувати спірну земельну ділянку на території України. Наразі продовольча безпека України потребує посиленої уваги, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою забезпечення потреб у першу чергу громадян України. Окрім цього, воєнні дії, які ведуться на території України вкрай негативно впливають на продовольчі процеси у нашій державі, зокрема багато земель сільськогосподарського призначення на територіях, де ведуться активні бойові дії, на даний час забруднені та не можуть використовуватись за призначенням, сотні гектарів залишаються окупованими. Це в сукупності призведе до зниження врожайності, тому у цих умовах важливим є те, щоб кожна земельна ділянка, яка використовується з порушенням вимог законодавства була безумовно повернута у власність держави. Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Так, за п. 76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Згідно із п. 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 вказаної вище постанови). У зв`язку із вищезазначеним, в даному випадку представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними. Зазначене повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини та узгоджується із правовими позиціями Верховного суду. Щодо правомірності та пропорційності втручання прокурора у право власності відповідача необхідно враховувати наступне. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У практиці ЄСПЛ (зокрема рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Перший протокол), а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. По-перше, звернення прокурора з вказаним позовом є законним, оскільки ст.131-1 Конституції України,ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділено прокурора правом на звернення до суду за захистом інтересів держави у випадку коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. По-друге, звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора у даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). По-третє, втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселицький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006). Підставою для представництва в суді інтересів держави стали факти порушення законодавства при використанні іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який не відчужив її упродовж року після набуття права власності. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яку [PERSON] незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» доповнено статтю 390 ЦК України частиною п`ятою такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві». У розділі 11 «Прикінцеві та перехідні положення» згаданого Закону вказано, що його положення мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна. Стаття 388 ЦК України розкриває поняття добросовісного набувача - це особа, яка придбала майно за відплатним договором в іншої особи, що не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати. За матеріалами справи встановлено, що відповідач не мав право отримувати у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення, і зобов`язаний був протягом 1 року відчужити право власності на неї. Згадану ділянку відповідач отримав на підставі статті 118 ЗК України шляхом безоплатного надання у власність Тобто відповідач є первинним власником спірної земельної ділянки, набувши її у порядку безоплатного відведення із земель державної власності, а не придбав її за відплатним договором в іншої особи. За таких умов [PERSON] не є добросовісним набувачем у розумінні цивільного законодавства, а отже, і статті 388, 390 ЦК України не поширюють дію на спірні правовідносини. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України "Про міжнародне приватне право", положеннями Цивільного кодексу України,Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Згідно ст. 148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та на умовах, встановлених законом. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. На підставі викладеного, судом встановлено, що [PERSON] , будучи громадянином іноземної держави, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її, в зв`язку з чим вона підлягає конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3633,60 грн.

Outcome: approved