Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-16 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Каланжов В.І., звернулась до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на частки квартири [ADDRESS] , загальна площа 60,2 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м. Стислий виклад позиції позивача Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його рідний брат [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Родинні відносини між позивачем та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження від 14.08.1951 року, серія [NUMBER] , видане Авгальским РАЦС м. Тбілісі, у якому зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), що збігається із даними про батьків її брата. Прізвище [PERSON] двічі змінювалось, у зв`язку з укладенням шлюбу, зокрема з « [PERSON] » на « [PERSON] », з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після смерті брата позивача залишилась спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру позивачу та її брату ще за життя подарували їхні батьки: по частці кожному, що підтверджується відповідними договорами дарування. Іншим спадкоємцем є племінниця брата позивачки [PERSON] . [PERSON] вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, але отримала письмову відмову від державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Мельниченко М.М. зідно якої: оскільки певних оригіналів право установчих документів спадкоємцем не надано, рекомендовано звернутись до суду. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії по справі 16 квітня 2025 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі відкрито загальне позовне провадження та витребувано від Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи. 24 квітня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на ухвалу суду, згідно з якою спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. 16 травня 2025 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі закрито підготовче провадження. 17 лютого 2026 року суд ухвалою перейшов до заочного розгляду справи. Сторони у судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом дійсно встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] на території російської федерації, Мурманської області, м. Мурманск, про що 29 жовтня 2024 року складено актовий запис про смерть № 170249510000102924008, місце державної реєстрації: 95100001 відділ ЗАГСу адміністрації м. Мурманськ, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29 жовтня 2024 року, з її перекладом з російської на українську мову. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14 квітня 1949 року, про що складено актовий запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14 квітня 1949 року. Батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 26.07.1952 та серії [NUMBER] від 14.06.1951 відповідно. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 01 листопада 1972 року, виданого Каранліївською сільською радою Одеської області, [PERSON] та [PERSON] , 1951 року народження, уклали шлюб 01.11.1972, про що здійснено актовий запис № 9. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.09.1980, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 23.09.1980, про що здійснено актовий запис № 331. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 10 серпня 1982 року Завальєвською селищною радою Гайворонського району кіровоградської області. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 жовтня 2006 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 15 жовтня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 366, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 15 жовтня 2006 року виконкомом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Листом державного нотаріуса Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Мельниченко М.М. повідомлено про відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, та рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.04.2025 № 421348890, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., яка складається у цілому: 1- коридор, 2- туалет, 3- ванна, 4- кухня, 5 житлова, 6 житлова, 7 житлова, 8 шафа, 9 балкон, реєстраційний номер майна: 24247332, належить на праві приватної власності (1/2) [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір дарування, ВКР № 399700, 09.08.2008, Кушнір І.В., державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, реєстр № 5713. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.04.2025 № 421348890, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., яка складається у цілому: 1- коридор, 2- туалет, 3- ванна, 4- кухня, 5 житлова, 6 житлова, 7 житлова, 8 шафа, 9 балкон, реєстраційний номер майна: 24247332, належить на праві приватної власності (1/2) [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір дарування, ВКР № 844801, 09.08.2008, Кушнір І.В., державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори, реєстр № 5713. Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). У пункті 1 частині 2 статті 16 ЦК передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права. Важливо підкреслити, що законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину (глава 89 ЦК). Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року по справі № 175/654/22 зазначив, що з урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Так, предметом позову у справі, що розглядається, є визнання права власності на спадкове майно частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Системний аналіз зазначених норм права власності свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часом її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку, на чому акцентував увагу Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Відповідно до глави 10 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, статусу території, яка є місцем відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини, або будь-яким нотаріусом незалежно від місця відкриття спадщини у випадках, встановлених абзацами першим, третім, четвертим пункту 21 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, на підставі поданої (або такої, що надійшла засобами поштового зв`язку або технічними засобами електронних комунікацій) першою заяви (вимоги кредиторів), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового та/або спільного майна: про прийняття спадщини; про відмову від прийняття спадщини; про видачу свідоцтва про право на спадщину; спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі); про видачу свідоцтва виконавцю заповіту; про згоду бути виконавцем заповіту; про відмову від заповідального відказу; другого з подружжя (колишнього з подружжя) про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя); про вжиття заходів до охорони спадкового майна; вимоги кредитора спадкодавця до спадкоємців. Матеріали справи містять лист державного нотаріуса першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Саданова О.В., згідно якого спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. Разом з тим, позивач звертається із позовом до [PERSON] , у той час, як у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), від 28 грудня 2022 року в справі № 315/236/21 (провадження № 61-782св22) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. З огляду на вищенаведене, належним відповідачем у справі є Білгород Дністровська міська рада. Відповідно до ч. 1 ст. 43, ч. 1 ст. 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Виходячи з наведеного, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натоміть установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. При цьому ВС зауважив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Згідно із вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дотримуючись принципів розумності, добросовісності та справедливості, з огляду на те, що позивачем подано позов до неналежного відповідача, враховуючи практику Верховного Суду, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішення питання щодо судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed