Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що на власних акаунтах в соціальних мережах [PERSON] опублікував серію дописів та відеоматеріалів, у тому числі з його ( [PERSON] ) особистою участю, в яких відповідач розповсюджує недостовірну інформацію про позивача та висвітлює так звані "факти" з біографії та підприємницької діяльності позивача, які є неправдивими, неперевіреними і спрямовані на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Опубліковані відповідачем матеріали демонструють чітко сформовану тенденцію до систематичного використання імені позивача через повторювані дописи, нові відео, а також активне обговорення на власних соціальних сторінках. У своїх дописах відповідач акцентує увагу на гучних, недостовірних та дискредитуючих позивача висловлюваннях, використовуючи при цьому інструменти наклепу, висновки без жодних доказів та психічно забарвлені заяви, що викликають негативне сприйняття позивача серед громадян. Зокрема, відповідачем опубліковано: - на [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 07 грудня 2024 року що починається з тексту: « [INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 11 грудня 2024 року що містить в собі текст: « [INFO]» за посиланням: [INFO] , - на [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від [INFO] що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від [INFO] що починається з тексту: « [INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від [INFO] що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 17 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від [INFO] » за посиланням: [INFO] , [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від [INFO] що починається з тексту: « [INFO]» за посиланням: [INFO] /; - на YouTube-каналі ([INFO]) відео від [INFO] з назвою: «[INFO] » за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від [INFO] що починається з тексту: «[INFO] » за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від [INFO] » за посиланням: [INFO] ; - на YouTube-каналі ([INFO]) відео від 21 грудня 2024 року з назвою: «[INFO] » за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від [INFO] що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від [INFO] що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від [INFO] що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 27 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] . Зазначає, що [PERSON] було опубліковано у всіх його аккаунтах у соціальних мережах серію дописів та відео, в яких відповідач стверджує про нібито вкрадене у держави озеро, 400 га землі біЛьвова_22 , висловлює безпідставні звинувачення у державній зраді, наркоторгівлі, рейдерстві, а також бізнес-схеми, до яких "начебто" причетний позивач, діяльність якого у всіх відео та дописах висвітлюється з негативного боку та пов`язується з протиправністю і незаконністю дій, причетністю до російських спецслужб. Також, відповідачем неодноразово публікувалась інформація щодо членів родини позивача та звинувачення їх у незаконній діяльності. Крім того, всі дописи та відео відповідача мають системний характер поширення недостовірної інформації та супроводжувалися фотознімками із зображенням позивача та членів його родини. Повідомлена недостовірна інформація про позивача у всіх дописах, шляхом поєднання відео та текстуального зображення, використання імені позивача, його фотографій та створення фотоколажів у своїй сукупності негативно та неправдиво характеризують позивача, що завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, а також негативно впливає на господарську діяльність його підприємств. Представник позивача наголошує на тому, що відповідач, публічно заявляючи про наявність "доказів" щодо нібито протиправної діяльності позивача, досі не звернувся до уповноважених правоохоронних органів або інших компетентних установ із офіційними заявами чи клопотаннями. Це суперечить вимогам чинного законодавства України, яке передбачає обов`язок кожної особи повідомляти про відомі їй факти вчинення злочину. Відповідач замість подання офіційних заяв, обмежився публікаціями у соціальних мережах, що свідчить про його небажання передавати так звані "докази" для юридичної оцінки, що вказує на відсутність реальних доказів, які б могли бути предметом розгляду в суді або підставою для порушення кримінального провадження. Відсутність звернень до уповноважених органів свідчить про намір відповідача використовувати інформаційний тиск виключно для дискредитації позивача у публічній площині, що створює ілюзію його причетності до неправомірних дій, що, у свою чергу, сприяє формуванню хибних суспільних уявлень, дестабілізації громадської думки та завдає суттєвої шкоди репутації позивача. Вказує, що враховуючи текст у вищезазначених відео та дописах, зазначена інформація містить відомості, які не відповідають дійсності, мають негативний та принизливий характер щодо [PERSON] та є фактичними твердженнями. Такі відомості принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача та створюють у громадськості викривлене та неправдиве уявлення про його особу. Зокрема, окремі висловлювання мають найбільш негативну характеристику позивача, а саме: 1) "[INFO]". 2) " [INFO]". 3) "[INFO]". 4) "[INFO]". 5) "[INFO]". 6) "[INFO]". 7) "[INFO]". 8) "[INFO]". 9) "[INFO]". Так, у наведених публікаціях, які поширені відповідачем на своїх персональних сторінках в соціальній мережі Fасеbооk, йдеться про нібито здійснення незаконної діяльності позивачем, завдання шкоди національним інтересам України, роботі на російські спецслужби, тобто про фактичні обставини, достовірність яких може бути перевірена. Відтак, інформація поширена відповідачем і оспорювана позивачем, виражена у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Систематичний характер та контекст в якому відповідач поширює неправдиву інформацію демонструє намір останнього сформувати негативний образ позивача перед суспільством та сформувати суспільну думку, що відповідач є патріотом, який нібито викриває "місцевих феодалів", а насправді він намагається підняти свою пізнаваність за рахунок здійснення систематичного наклепу на відомих людей чи можливо відпрацювати кошти замовників таких матеріалів. Окрім цього, вказує, що відповідач намагаючись створити максимально негативне уявлення про позивача, часто в постах вказує слово " [PERSON] ", як прізвисько позивача, намагаюсь прив`язати його до бандитського світу. Використовування такої маніпуляції є додатковим доказом того, що відповідач свідомо, цілеспрямовано намагається створити негативний образ позивача. Такі, намагання прив`язати позивача до осіб з кримінальних кіл, використання прізвиська « [PERSON] » та ототожнення з позивачем є порушенням його прав та спростовується рішенням Франківського районного суду міста Львова у справі № 465/5352/18 від 26.10.2018 р., яким визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену (опубліковану) [PERSON] , автором статті та редактором сайту [INFO] на офіційній сторінці Інтернет видання [INFO] під заголовком стаття «[INFO]», (сторінка [INFO]), про те, що [PERSON] : « [INFO]». Узагальнюючи підстави позову, вказує, що основна частина відомостей про позивача оприлюднених [PERSON] має характер фактичних тверджень. Навіть якщо окремі висловлювання містять ознаки оціночних суджень, вони все одно підлягають юридичній оцінці, оскільки всі дописи та відеоматеріали - як окремо, так і в сукупності - мають дискредитаційний характер щодо позивача, підривають його авторитет у суспільстві, формують негативне ставлення до нього, а також порочать його честь, гідність і ділову репутацію як фізичної особи, громадянина України та суб`єкта підприємницької діяльності. Так, гучні заяви відповідача про участь позивача у незаконному обігу наркотиків є наклепом і серйозним звинуваченням, яке не підтверджене жодними доказами. В Україні діяльність, пов`язана з незаконним обігом наркотичних речовин є злочином і розслідується правоохоронними органами, а жодних заяв чи кримінальних проваджень щодо цього стосовно позивача немає. Відсутність доказів у цій частині демонструє наклепницький характер інформації. Однак, такі висловлювання активно привертають увагу читачів створюючи додаткові охоплення для дописів відповідача. Законодавство чітко вказує, що власник уповноважений самостійно розпоряджатись своїм майном та вільно укладати будь-які договори стосовно нього. Твердження про наявність будь-якого впливу позивача на прийняття рішення щодо набуття того чи іншого майна у власність його родичами чи будь-ким іншим, є вигаданим та не відповідає дійсності. Використання прізвиська « [PERSON] » при ототожненні з позивачем, намагання таким чином прив`язати позивача до кримінальних кіл є порушенням його немайнових прав та свідчить про цілеспрямоване поширення недостовірної інформації, що підтверджується вищезазначеним рішенням Франківського районного суду міста Львова у справі № 465/5352/18 від 26.10.2018 року. Пряме зазначення імені позивача у дописах та відео, а також використання прихованих прийомів з метою ототожнення його з незаконними діями чи з іншими особами щодо яких здійснюється обвинувачення у незаконних діях, несе в собі виключно безпідставний та необґрунтований характер, є нічим іншим як наклепом та поширенням неправдивої інформації автором-відповідачем. Висновком експерта №1214/02/2025 за результатами семантико текстуального дослідження за заявою гр. [PERSON] від 20.02.2025 року було встановлено, що інформація, поширена відповідачем у дописах та відеоматеріалах на YouTube-каналі ([INFO]), [INFO] ), ( [INFO] , Telegram-каналі ([INFO]), TikTok ([INFO]) та Threads ([INFO]), має характер фактичних тверджень та містить негативну інформацію щодо позивача, що підтверджує доводи наведені у позовній заяві. Відтак, поширена відповідачем інформація є необґрунтованою, не підкріпленою доказами та недостовірною, підлягає спростуванню у спосіб, аналогічному тому, в який вона була поширена та вилученню з публічного доступу такої інформації, зважаючи на її характер, значну репутаційну шкоду підприємницькій діяльності позивач просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) гривень. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.04.2025 справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та зобов`язано відповідача надати, з дотриманням вимог ст.93 ЦПК України, письмові відповіді на запитання позивача. 04.08.2025 представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне. Вказує, що у даному конкретному випадку йде мова про переповідання загальновідомої інформації, але не про створення інформації, в якій відповідач виступав б автором, тому мова йде про оціночне судження, а не про фактичні твердження. Позивачем не доведено, що поширення інформації в мережі Інтернет здійснено саме відповідачем, оскільки не надано жодного належного доказу того, що сторінки у соціальній мережі Facebook ( [INFO] ), Telegram-канал ([INFO]), сторінка у соцільній мережі Instagram (sprynskyi_ivan), сторінка соцільній мережі TikTok ([INFO]), сторінка у соціальній мережі Threads ( [INFO] ), а також на платформі [PERSON] належать, як власнику, саме відповідачу. [PERSON] в сенсі Резоліції №1165 (1998) Парламенстької асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою як з боку активістів так і пересічних громадян, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширення інформації про нього має суспільний інтерес, останній повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Позивачем не надано доказів завдання відповідачем йому моральної шкоди, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, окрім припущень, приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру. Вказує, що позивач вважає, що саме відповідачем першочергово публічно поширено інформацію, яка не відповідає дійсності та наносить шкоду діловій репутації [PERSON] . В свою чергу, цитування позивача нібито відповідачем, інформація в дописах та/або відео містять щоразу зауваження «на мою думку», «так я сприйняв це інтерв`ю», «я припущу», «на мою суб`єктивну думку», що є оціночним судженням, аж ніяк не фактичним твердженням. Так, щодо вимоги п.2.1.: [INFO]. Щодо вимоги п. 2.3.: [INFO] . Стосовно вимоги п.2.4: [INFO] та така інормація викладена у публікації, є виключно переповіданням з відкритого джерела, а саме: [INFO] та [INFO]/. Крім того, інформація про те, що позивач є засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлітійвидобування» (код ЄДРПОУ: 37153919) є загальновідомою та мітиться у відкритому доступі. Щодо вимоги п. 2.6.: [INFO] ». Щодо вимоги 2.8.: [INFO]: [INFO] , [INFO] , [INFO] . Щодо вимоги п. 2.9: [INFO] - по суті і є тим відео анонс якого був викладений у публікації попередньої вимоги. Інформація, викладена у відео містить лиш оціночні судження, та є виключно переповіданням з таких джерел: [INFO] , [INFO] , [INFO] , [INFO] . Щодо вимоги п. 2.10.: [INFO]: [INFO] , [INFO] . Щодо вимоги п. 2.12: [INFO] - інформація, викладена у публікації, є виключно переповіданням з відкритого джерела: [INFO] , [INFO] , [INFO] . Стосовно вимоги п. 2.14 [INFO]. Посилання на джерело: [INFO]/. Щодо вимоги п. 2.15: [INFO]. Стосовно вимоги 2.16: [INFO]Підсумовуючи представник відповідача вказує, що зі змісту спірних публікацій вбачається, що відповідач не є джерелом інформації, а є лише переповідачем інформації публічно заявленої іншими особами та засобами масової інформації невизначеному колу осіб. Відтак, йде мова про переповідання загальновідомої інформації, яка становить суспільний інтерес, а не створення інформації, вона містить виключно оціночні судження. Власна оцінка відповідачем інформації не має значення як оціночне судження, воно не визначає юридично статус позивача. Враховуючи, що відповідач не є безпосереднім джерелом цієї інформації, спірні публікації, незважаючи на стилістику їх викладення щодо позивача, не можуть розглядатись як такі, що порушують честь та гідність, ділову репутацію позивача з вини відповідача. Вказує, що поставлені питання експерту, а саме щодо та розрізнення поняття «фактичне судження» й «оціночне судження» по своїй суті не є питання факту. Відповідь на питання замовника екпертного дослідження про те, чи є певна інформація факичними твердженнями чи оціночним судженням, виходить за межі компетенції експерта. Також, зазначає про відсутність доказів ідентифікації особи автора оскаржуваних публікацій та відсутність порушень відповідачем особистих немайнових прав позивача. Таким чином, важжає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 05.08.2025 року, на виконання ухвали суду про письмове опитування відповідача в порядку ст. 93 ЦПК України, відповідачем надано письмові відповіді на поставлені запитання. 08.08.2025 представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій останній не погоджується з викладеним у видзиві запереченням та зазначає, що посилання представника відповідача на нібито оціночний характер висловлювань не ґрунтуються на висновках фахівців і не узгоджуються з установленими обставинами справи. Навпаки, такі твердження лише підтверджують, що саме відповідачем було здійснено публікації, які стали предметом цього спору. Крім того, визнання факту здійснення публікацій самим відповідачем свідчить про усвідомлення ним змісту поширеної інформації, а відтак і відповідальності за її наслідки. В свою чергу, питання, які були поставлені експерту для встановлення чи є висловлювання фактичними твердженнями повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначає, що з урахуванням змісту й контексту вказаних висловлювань, характеру вжитих формулювань та відсутності будь-якого доказового підґрунтя, зазначена інформація має ознаки фактичних тверджень, що є неправдивими та дискредитують позивача, завдаючи шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Сторінки у соціальних мережах, зазначені у позові, належать [PERSON] , який самостійно визнає свою ідентичність через публічне розміщення особистих даних, таких як ім`я, контактні дані, банківські реквізити та фото і відео з собою. Ці факти підтверджують його адміністративний контроль над зазначеними акаунтами, через які поширювались матеріали, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача. Вказує, що поширення явно недостовірної інформації про позивача не може обґрунтовуватись та захищатись правом на свободу вираження думки, оскільки в такому випадку позивач зазнає безпідставного втручання в приватне життя, а також у ведення господарської діяльності, тому інформація, що не відповідає дійсності не може підпадати під правову охорону. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2025, на підставі відповідного клопотання (заяви), закрито провадження у справі в частині вимог позивача, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів наведених у заявах поданих суду, просив такі задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з мотивів їх необгрунтованості, просила врахувати доводи наведені стороною відповідача у заявах поданих суду та відмовити у задоволенні заявлених вимог в повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом (стаття 200 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини перша та сьома статті 277 ЦК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів. Судом безпосередньо в судовому засіданні було досліджено наступні публікації, які поширені на платформах Facebook та [PERSON] : [INFO] ) в дописі від 07 грудня 2024 року зі змістом тексту: « [INFO] » (посилання на допис: [INFO]/). На [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 13 грудня 2024 року, що зі змістом текстку: «[INFO] » (посилання на допис: [INFO]/). На [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 14 грудня 2024 року що починається з тексту: « [INFO] » (посилання на допис: [INFO]/). На [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 17 грудня 2024 року що зі змістом: [INFO]На [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від [INFO] що зі змістом: «[INFO].» (посилання на допис [INFO] ). На YouTube-каналі ([INFO]) відео від 17 грудня 2024 року з назвою: «[INFO] » з висловленнями, зокрема: «[INFO]». (посилання на відео: [INFO] ). На [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 18 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO] » за посиланням: [INFO]/. На YouTube-каналі ([INFO]) відео від 21 грудня 2024 року з назвою: «[INFO] [ частина 2 ]» з описом: «[INFO]. (посилання на відео: [INFO] ). На [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 21 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO].» (за посиланням: [INFO] ). На [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 25 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO].» (за посиланням: [INFO] ). На [PERSON] ( [INFO] ) в дописі від 27 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO] » (за посиланням: [INFO] ). Судом встановлено, що зміст інформації наведеної стороною позивача у позовній заяві відповідає змісту наведених вище матеріалів. Сам зміст цих матеріалів стороною відповідача не оспорюється. Інші посилання публікацій, зокрема: - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 11 грудня 2024 року що містить в собі текст: « [INFO]» за посиланням: [INFO] , - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 16 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 17 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 20 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 21 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO] не відтворюються, у зв`язку із тим, що при відкритті відповідного посилання публікації не відтворюються, відтак вони не були досліджені судом, а тому він позбавлений можливості надати оцінку їх змісту. Як наведено вище, сторона відповідача не погоджується з доводами щодо належності відповідачу відповідних акаунтів, авторства спірних оприлюднених публікацій, з тим, що така інформація являється твердженням, а не оціночним судженням. Крім того, сторона відповідача, на виконання вимог ухвали суду, надала відповіді на письмове опитування в порядку ст. 93 ЦПК України, зокрема щодо належності відповідачу акаунтів у соціальних мережах, факту їх адміністрування, створення публікацій, а також щодо зображення його особи на відеоматеріалах. Із наданих відповідей вбачається, що відповідач фактично не підтвердив і не спростував свою причетність до відповідних акаунтів та публікацій, а також приналежність до їх адміністрування, посилаючись на відсутність технічних даних (IP-адрес, Device ID, IMEI, логів доступу, метаданих тощо). Суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо необхідності надання технічних ідентифікаційних даних, як єдиного можливого способу встановлення належності акаунтів, з огляду на наступне. За результатами дослідження інформаційного наповнення сторінок у соціальних мережах YouTube ([INFO]) та Facebook ([INFO]) встановлено наступне: - у профілях зазначено ім`я та прізвище відповідача, які повністю співпадають з його персональними даними; - на сторінках розміщено фото-, відеоматеріали та дописи, пов`язані з особою відповідача; - автор у публікаціях підписується як [PERSON] ; - у дописах містяться згадки про діяльність організацій, безпосередньо пов`язаних із відповідачем, зокрема ГО «Рабів до раю не пускають»; - на сторінці [INFO] 27 лютого 2025 року оприлюднено допис щодо розгляду позову [PERSON] до [PERSON] , в якому відповідач прямо ідентифікує себе як сторону відповідного судового процесу; - 04 квітня 2025 року на вказаній сторінці оприлюднено ухвалу суду, отриману через портал «Дія», із повними персональними даними сторін, які не відображаються у відкритих реєстрах. Факт публікації документа із повними персональними даними сторін судового провадження, що не містяться у відкритому доступі, свідчить про наявність у відповідача безпосереднього доступу до матеріалів справи та підтверджує його особисту причетність до адміністрування відповідного акаунта. Посилання відповідача на можливість створення акаунтів третіми особами, використання фотографій із відкритих джерел або застосування технологій штучного інтелекту мають характер припущень і не підтверджені жодними доказами. Також слід відзначити, що припускаючи у заявах поданих суду те, що сторонні особи могли оприлюднити інформацію (публікацію) від імені відповідача зокрема, яку згенеровано за допомогою комп`ютерних технологій, жодних доказів про те, що володіючи цими даними [PERSON] вживав заходів стосовно припинення такої діяльності стороною відповідача суду не надано. Зокрема, відсутні дані про звернення відповідача до правоохоронних органів, власників чи адміністраторів соціальної мережі або відеохостингу щодо блокування відповідних акаунтів, а також встановлення осіб причетних до такої діяльності. Варто відзначити, що наведені вище публікації містять пряму мову відповідача, в тому числі зафіксовану на відео. Також, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що зміст спірних публікацій не викликає у стороннього спостерігача обґрунтованих сумнівів щодо належності їх авторства відповідачу. Також, з дослідженої судом сторінки відповідача у соціальній мережі Facebook щодо загальної інформації встановлено те, що у ній містяться дані про контактний номер телефону, який є аналогічним з номером телефону зазначеному стороною відповідача у відзиві (093_____11). Суд зауважує, що суб`єкт права на обліковий запис повинен дбати про збереження його даних для входу у цей запис і не може наполягати на тому, що лише визнаного ним недбалого поводження з власними даними достатньо для того, щоб не відповідати за позовом. Крім того, наведену підставу для заперечення проти позову, тобто те, що обліковим записом відповідача ймовірно заволоділи чи використовують треті особи, він не доводив жодними доказами. Аналогічні за своєю суттю висновки висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.11.2025 справа № 342/1208/20, провадження № 61-3275св24. Відповідно до п. 9-12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у справах цієї категорії є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу. Сукупність досліджених доказів - зміст сторінок, характер публікацій, їх системність, використання персональних даних відповідача, самопідписування дописів, публічне визнання факту наявності позовів та оприлюднення процесуальних документів із повними даними - свідчить про те, що відповідні акаунти належать відповідачу та адмініструються ним особисто. Таким чином, суд доходить висновку, що саме відповідач є автором і розповсюджувачем спірної інформації, а відтак несе відповідальність за зміст дописів та відеоматеріалів, оприлюднених у зазначених профілях. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація твердженням про факти, чи оціночним судженням (див., наприклад, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2023 року у справі № 127/9786/20, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2023 року у справі №486/2152/21). Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їхнього суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 205/1262/24). У постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/7795/17 зазначено, що тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом . Оціночне судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу , є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Для підтвердження викладених у позові фактів, позивачем було подано до суду висновок експерта №1214/02/2025 за результатами семантико-текстуального дослідження, проведеного за заявою громадянина [PERSON] від 20.02.2025 року. Так, відповідно до висновку експерта №1214/02/2025 від 20.02.2025 року, у фрагментах тексту допису від 07 грудня 2024 року " [INFO].", розміщеного за посиланням [INFO], міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . У даному дописі Відповідачем було зазначено негативні висловлювання про свавілля, і злочинні дії у підготовці до здачі ворогу частини території та інші звинувачення на адресу Позивача. Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті допису від 07 грудня 2024 року розміщеного за посиланням: [INFO], (наведені у п. 1 дослідницької частини Висновку експерта під номерами 2, 3, 4, 5, 6, а саме: 2. «[INFO].»; 3. «[INFO]»; 4. «[INFO].»; 5. «[INFO]»; 6. «[INFO]»), є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У фрагментах тексту допису від 13 грудня 2024 року, розміщений за посиланням: [INFO] , міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . У цьому дописі відповідач відкрито звинувачує позивача у наркоторгівлі, використовує гучні вислови, але не підтверджує свої слова жодними доказами. Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті допису від 13 грудня 2024 року, розміщений за посиланням: [INFO] наведені у п. 7 дослідницької частини Висновку експерта, є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень, а саме: «[INFO].». У фрагментах тексту допису від 14 грудня 2024 року " [INFO].", розміщеного за посиланням: [INFO] , міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . У своєму дописі відповідач негативно висловлюється щодо позивача, звинувачує у чергових злочинах та не надає жодної фактичної інформації. Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті допису від 14 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , (наведені у п. 9 дослідницької частини Висновку експерта під номерами 1, 3, 4, а саме: 1. «[INFO]»; 3. «[INFO]»; 4. «[INFO]»…), є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У фрагментах текстів з відео від 17 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] та від 17 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , а саме: "[INFO].", міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . У чергових текстах та відео відповідач використовує образливі порівняння, як щодо позивача, так і щодо пересічних мешканців області, що може сприйматися як свідоме приниження честі та гідності. Крім того, відповідач знову висуває звинувачення щодо нібито співпраці позивача з країною-агресором, що є надзвичайно серйозним твердженням, яке потребує переконливих доказів та за яке передбачена кримінальна відповідальність. Однак жодних підтверджень своїх слів відповідач так і не надав, що свідчить про маніпулятивний характер висловлювань та ймовірне прагнення привернути увагу до себе та збільшити охоплення. Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , яке міститься у текстах з відео від 17 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO]/ та від 17 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO]/ (наведене у п. 13 дослідницької частини Висновку експерта), є твердженням, в якому об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень, а саме: 1. «[INFO]». Текст від [INFO] , розміщений за посиланням [INFO] , а саме: «[INFO]» являє собою лише посилання на тексти, докладно розглянуті у попередньому абзаці. У фрагментах тексту з відео від 17 грудня 2024 року "[INFO].", розміщеному за посиланням: [INFO] , міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті з відео від 17 грудня 2024 року, розміщеному за посиланням: [INFO], наведені у дослідницької частини Висновку експерта під номерами 1, 2, 3, а саме: 1. «[INFO].»; 2. «[INFO]»; 3. «[INFO].», є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У тексті з відео від [INFO] , розміщеному за посиланням: [INFO] під назвою «[INFO] », наявні висловлювання, що містять інформацію негативного характеру стосовно особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті з відео від 18 грудня 2024 року, розміщеному за посиланням: [INFO]/, наведені у п. 16 дослідницької частини Висновку експерта під номерами 1, 2, а саме: 1. «[INFO] ).»; 2. «[INFO]», є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У фрагментах тексту з відео від 21 грудня 2024 року "[INFO] [ частина 2 ]", розміщеному за посиланням: [INFO] , інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . міститься У своїх відео на Youtube-каналі, відповідач розповідає про компанії, які належать позивачу та водночас розповідаючи про якісь злочинні схеми, невідомі зв`язки та теорії змови, які не підтверджені жодними доказами, але подаються відповідачем, як фактичне, доведене твердження. Дані відео містять схожу інформацію, яка поєднується гучними заголовками, риторичними запитаннями та відсутністю правдивих тверджень. Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , наведені у п. 30 дослідницької частини Висновку експерта під номерами 1, 2, 4, 5, 7 - 10, а саме: 1. [INFO] 2. «[INFO] »; 4. [INFO]; 5. [INFO]. «[INFO].»; 8. «[INFO] »; 9. «[INFO] »; 10 [INFO], які містяться у тексті з відео від 21 грудня 2024 розміщеному за посиланням: [INFO] , є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У тексті допису від 21 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті допису від 21 грудня 2024 року, розміщеному за посиланням: [INFO] , наведені у п. 22 дослідницької частини висновку експерта, а саме: «[INFO].», є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У тексті допису від 25 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , а саме: «[INFO]» міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . У даному дописі відповідач згадує про участь позивача у партії " [PERSON] ", однак, звинувачення у роботі з російськими олігархами, які були опубліковані Відповідачем є неправдивими фактами, які жодним чином не стосуються Позивача. Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті допису від 25 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , наведені у п. 24 дослідницької частини Висновку експерта, є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. У фрагментах тексту допису від 27 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , а саме: «[INFO] » міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру стосовно особи [PERSON] , які містяться у тексті допису від 27 грудня 2024 року, розміщеного за посиланням: [INFO] , наведені у п. 26 дослідницької частини Висновку експерта, є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, і викладена у формі фактичних тверджень. Інші заявлені в позовних вимогах публікації не відтворюються за посиланням, зокрема: - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 11 грудня 2024 року що містить в собі текст: « [INFO]» за посиланням: [INFO] ; - на [PERSON] ( [INFO] ) у відео від 16 грудня 2024 року що починається з тексту: «[INFO]» за посиланням: [INFO]/. Необґрунтованими є твердження сторони відповідача щодо недопустимості висновку експерта внаслідок його невідповідності положенням ст. 102 ЦПК України в частині попередження експерта про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку, адже на сторінці 18 згаданого висновку міститься відмітка про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України. Відтак, суд зазначає, що з урахуванням висновку експерта №1214/02/2025 за результатами семантико-текстуального дослідження від 20.02.2025 року встановлено, що відповідачем поширено низку тверджень, якими позивачу фактично приписується вчинення кримінально караних діянь, зокрема: твердження про те, що позивач є «політичним злочинцем» та завдає шкоди державі; звинувачення у діяльності «в інтересах ворогів України»; твердження про незаконне заволодіння майном («присвоєні об`єкти», «схеми», «вкрадені землі» тощо); заяви про участь у незаконному обігу наркотичних засобів (зокрема кокаїну); твердження про фіктивне оформлення бізнесу чи майна на членів сім`ї з метою приховування незаконної діяльності. Суд зазначає, що наведені висловлювання мають характер фактичних тверджень, а не оціночних суджень, оскільки містять пряму вказівку на вчинення конкретних протиправних дій, піддаються об`єктивній перевірці та передбачають наявність юридично встановлених фактів, підтверджених компетентними органами. Будь-яке твердження про вчинення особою злочину можливе виключно за наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили. Відповідно до принципу презумпції невинуватості, особа вважається невинуватою, доки її вину не доведено в законному порядку та не встановлено вироком суду. Матеріали справи не містять жодного обвинувального вироку щодо позивача, доказів існування кримінальних проваджень, які б підтверджували наведені звинувачення, рішень суду про незаконність набуття майна чи фіктивність правочинів та будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження поширеної інформації. Крім того, судом досліджено витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» наданий позивачем, згідно якого щодо [PERSON] , [INFO] , відсутні відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, незняті та непогашені судимості чи розшук. Окремо суд зазначає наступне. У постанові КЦС ВС від 10 вересня 2025 року у справі № 757/19417/23 (провадження № 61-9428св24) суд касаційної інстанції, серед іншого, навів наступні висновки, посилаючись на відповідні положення чинного законодавства. Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Частиною другою статтею 278 ЦК України передбачено, що якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Верховний Суд зазначає, що захист права фізичної особи на ім`я залежить від способу порушення, оспорення або невизнання цього права та може здійснюватися загальними способами захисту суб`єктивних цивільних прав (в тому числі припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України)), так і іншим способом відповідно до змісту цього права та наслідків, що спричинило це порушення. Отже з метою поновлення порушеного немайнового права на ім`я, яке передбачає відновлення можливості фізичній особі вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя, враховуючи спосіб його порушення через мережу інтернет та наслідки, що їх спричинило це порушення, позивач має право вимагати від відповідача припинити дії з використанням його імені, що порушили його особисте немайнове право, шляхом видалення з публікації посилання на власне ім`я. У контексті наведених висновків суду касаційної інстанції суд відзначає наступне. Дійсно позивач не заперечує, що певний проміжок свого життя він перебував у статусі народного депутата, тобто фактично являвся публічною особою. Натомість, відповідач не розмежовує у своїх публікаціях критичні висловлення щодо діяльності позивача у статусі народного депутата, а також до чи після його набуття чи припинення. Посилюючись на конкретні дії, які позиціонуються як злочинна діяльність, відповідач використовує ім`я позивача не маючи на це відповідного дозволу, тобто фактично порушує права фізичної особи на ім`я. Суд вважає висновки суду касаційної інстанції висловлені у наведеній справі релевантними до даної справи в частині дотримання права фізичної особи на ім`я. У свою чергу, оцінку спірної інформації на предмет оціночних суджень чи фактичних тверджень суд у даному рішенні висловлює окремо. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так само звинувачення у діяльності «в інтересах ворогів України» або участі у незаконному обігу наркотичних засобів є твердженнями про вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, які потребують доведення у кримінальному провадженні та підтвердження обвинувальним вироком суду. В свою чергу, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження правдивості таких звинувачень. Суд також враховує, що систематичне використання прізвиська « [PERSON] » у поєднанні з твердженнями про злочинну діяльність спрямоване на формування негативної кримінальної асоціації щодо позивача та є способом дискредитації його особи. Таким чином, поширена відповідачем інформація приписує позивачу вчинення кримінальних правопорушень, не підтверджена належними доказами, суперечить принципу презумпції невинуватості та формує у суспільстві хибне уявлення про позивача як особу, причетну до злочинної діяльності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України). Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади й незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц (провадження № 61-38478св18). Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Водночас, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку із цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, установлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими шляхами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, які спричинило це порушення. Такий спеціальний спосіб захисту гідності, честі та ділової репутації, як припинення подальшого поширення інформації, що принижує честь, гідність та репутацію фізичної особи (стаття 278 ЦК України), передбачає два види припинення інформації: 1) коли право порушується, 2) коли право уже порушене. Такий спосіб захисту орієнтований на застосування до масових поширень інформації. Відмінність такого способу захисту особистих немайнових прав від спростування недостовірної інформації полягає не лише в меті застосування цих способів, але й у тому, що заборона поширення інформації (яка готується до поширення або яка вже поширена) може бути застосована й у разі поширення інформації незалежно від того, чи вона є недостовірною, чи абсолютно правдивою. Тобто позивач лише доводить, що зазначена інформація порушує його особисті немайнові права. З огляду на положення статті 32 Конституції України судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема перелічених у статті 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України й поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у разі, якщо ця інформація відповідає дійсності й не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Спеціальний порядок спростування недостовірної інформації передбачений для випадків, коли ця інформація набула поширення через документ, який ухвалила (видала) юридична особа (частина п`ята статті 277 ЦК України). У такому разі документ, який містить недостовірну інформацію, що порочить особисті немайнові права фізичних осіб, має бути відкликаний. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. До спеціальних способів захисту належать, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Водночас суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно зі ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Статтею 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 Закону України «Про захист персональних даних» цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних», об`єктами захисту є персональні дані. Статтею 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Суб`єкт персональних даних має право: 1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; 2) отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персональні дані; 3) на доступ до своїх персональних даних; 4) отримувати не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту, крім випадків, передбачених законом, відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також отримувати зміст таких персональних даних; 5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 6) пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними; 7) на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи; 8) звертатися із скаргами на обробку своїх персональних даних до Уповноваженого або до суду; 9) застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних; 10) вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних; 12) знати механізм автоматичної обробки персональних даних; 13) на захист від автоматизованого рішення, яке має для нього правові наслідки. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних. Згідно ч. 3, 4 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку. Персональні дані, зібрані під час виконання завдань оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, боротьби з тероризмом, видаляються або знищуються відповідно до вимог закону. В абз.5 п.3.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі №1- 9/2012 від 20.01.2012р. за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України (далі - Рішення КСУ), зазначено, що Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім 'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не надавав згоди [PERSON] на опрацювання, поширення, зберігання його персональних даних та поширення конфіденційної інформації про нього. Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що він є лише переповідачем інформації, адже останній не посилається на першоджерела стосовно всього оприлюдненого ним обсягу інформації. За таких обставин суд дійшов висновку, що зазначені та дослідженні публікації викладені на платформах Facebook та [PERSON] , зокрема висловлювання в них, є фактичними твердженнями, які, в свою чергу, є недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Тобто інформація, яка була опублікована [PERSON] на власних сторінках у соціальних мережах у дописах та відео є недостовірна, а тому належним способом захисту є зобов`язання видалення та спростування таких публікацій. Відтак, такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, з метою належного виконання рішення суду, вирішуючи спір в частині вимоги про зобов`язання [PERSON] здійснити спростування поширеної недостовірної інформації відносно [PERSON] , суд вважає за необхідне навести у резолютивні частині даного рішення відповідний перелік джерел та посилання, які визнані судом такими, що містять недостовірну та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, тобто вирішити спір у цій частині відповідно до обсягу заявлених вимог. Щодо вирішення питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. З урахуванням положень ст. 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності та справедливості (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року у справі № 455/1076/16-ц). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. У процесі розгляду справи встановлено, що інформація про нібито причетність позивача до незаконних бізнес-схем, незаконного привласнення земельних ділянок, державної зради, наркоторгівлі та рейдерства є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Поширення цієї інформації є наслідком дій відповідача. Очевидним для суду є те, що значне охоплення аудиторії та масштаб поширення недостовірних відомостей спричиняють істотні репутаційні втрати для позивача, такі звинувачення безпосередньо шкодять його діловій репутації, оскільки створюють негативний імідж як серед бізнес-партнерів, так і серед суспільства загалом. Враховуючи систематичний характер поширення недостовірної інформації, її охоплення та доступність у соціальних мережах, вплив на репутацію позивача є тривалим і значним. Отже, наведені обставини свідчать про обґрунтованість доводів позивача про спричинення йому моральної шкоди. З матеріалів справи також достовірно встановлено, що дійсно позивачу довелось прикладати зусиль для відновлення своїх порушених прав, зокрема шляхом звернення до суду із позовом. Наведене вище, а також обставини встановлені в ході розгляду справи, свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у зазначених позивачем репутаційних втратах. Отже, внаслідок наведених дій відповідача у житті позивача з`явилися негативні явища, пов`язані із необхідністю відновлення своїх порушених прав, що очевидно вплинуло на його повсякденне життя і є прямим наслідком дій відповідача. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує засади розумності, виваженості та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відтак, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе визначити розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 100000 (сто тисяч) грн. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що 15.01.2025 року між [PERSON] та ТОВ «Експертно-дослідна служба України» було укладено договір про надання послуг. Відповідно до акту здачі-приймання робіт (послуг) від 20.02.2025 року за договором послуг від 15.01.2025 року, рахунку фактури №06-1/01 від 15.01.2025, загальна вартість наданих послуг, які стосуються проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи складає 40000 грн. Згідно долученої квитанції №2.89965359.1 від 03.02.2025 позивачем здійснено оплату в розмірі 40000 грн за надану послугу. Відповідно до п. 6-9 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 72 ЦПК України, експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Водночас, слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд, приймає до уваги, що вказана експертиза проведена до відкриття провадження у цій цивільній справі, проте вважає, що сплачені позивачем кошти за її проведення підлягають стягненню із відповідача [PERSON] пропорційно до задоволеної частини вимог (40000х77,5 % = 31000 грн), адже при вирішенні спору судом взято до уваги висновок експерта, як належний та допустимий доказ. Це узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22. При цьому суд, визначаючи пропорцію для розміру відповідних витрат, враховує, що три немайнові вимоги судом задоволено повністю, тобто у цій частині позов задоволено на , що становить 75% від усіх вимог, а також те, що майнову вимогу задоволено на 10%, що складає 2,5% від загального розміру вимог (1 вимога - 25% усіх заявлених вимог, 10% від цієї вимоги становить 2,5% від усіх заявлених вимог). При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір - за три немайнових вимоги по 1211 грн. 20 коп. за кожну, в загальному розмірі 3633 грн 60 коп. та за майнова вимогу (стягнення моральної шкоди) 15000 грн. Таким чином, оскільки заявлені немайнові вимоги судом задоволено, а також враховуючи те, що майнову вимогу задоволено на 10%, то судові витрати суд присуджує позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5133 гривень 60 копійок (3633 грн 60 коп. + 1500 грн).

Outcome: partial