Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Стаська О. Г. звернувся до суду із позовом до Медведівської сільської ради про визнання права власності на земельні ділянки. В обґрунтування поданого позову зазначив, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 26.04.1999 завідуючою Чигиринською державною нотаріальною конторою Кашицькою О. Г., зареєстровано в реєстрі за № 1017. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] купив у [PERSON] та [PERSON] будинок із надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на земельній ділянці площею 0,31 га. Відповідно до положень чинного на момент укладення договору законодавства при переході права власності на будівлі і споруди разом із цими об`єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі чи споруди. Під час укладення договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку [PERSON] передано не було. У кінці 2024 року під час підготовки документів для приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] позивач встановив, що земельна ділянка, на якій розміщений належний йому житловий будинок та споруди, належить на праві приватної власності третій особі, а саме [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 18-10-29 від 22.01.1997, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 168. Зазначений державний акт був виготовлений 22.01.1997 на підставі рішення Виконавчого комітету Медведівської сільської ради від 02.08.1995 № 4/4, тобто вже після того, як [PERSON] перестала бути власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а власниками стали [PERSON] та [PERSON] . Згодом [INFO] [PERSON] померла. Позивачеві раніше не було відомо, що земельна ділянка під належним йому домоволодінням належить третій особі і що вона взагалі приватизована. Натомість, оскільки він є власником житлового будинку, то до нього повинно перейти право власності на земельну ділянку, що надана для його обслуговування, проте він наразі позбавлений можливості набути право власності на неї у позасудовому порядку, що стало підставою звернення до суду. Тому просить суд визнати за ним право власності на земельні ділянки загальною площею 0,31 га, а саме: на земельну ділянку площею 0,1716 га з кадастровим номером 7125483500:02:001:0289, що розташована по [ADDRESS] , на земельну ділянку площею 0,0756 га з кадастровим номером 7125483500:02:001:0288, що розташована по [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,0637 га з кадастровим номером 7125483500:02:001:0287, що розташована по [ADDRESS] . Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.01.2026 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого засідання. У підготовчому засіданні представник позивача адвокат Стасько О. Г. позов підтримав та просив суд його задовольнити. Додатково пояснив, що позивач в силу закону одночасно із набуттям права власності на житловий будинок набув право власності і на закріплену за ним земельну ділянку. Проте згодом стало відомо, що державний акт на цю земельну ділянку виданий на попередню власницю. Представник відповідача в порядку самопредставництва Добровольський А. В. у підготовчому засіданні позов визнав та проти його задоволення судом не заперечував. Суду пояснив, що для тих часів така проблема є поширеною, оскільки не була систематизована інформація щодо належності домоволодінь громадянам, у зв`язку із чим могли прийматися певні рішення щодо належності земельних ділянок без врахування вже проведених змін серед складу власників. Також зазначив, що фактично ця ділянка сформована із трьох земельних ділянок, що обумовлено специфікою її місця розташування, зокрема на розі вулиць. Суд, ураховуючи визнання позову представником відповідача, перевіривши надані йому повноваження та роз`яснивши наслідки таких процесуальних дій, зокрема можливість ухвалення рішення суду з урахуванням визнання позову представником відповідача, а також встановивши, що рішення у справі не порушує права третіх осіб, дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення у підготовчому засіданні. Заслухавши вступні промови учасників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, судом установлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Спірні правовідносини виникли щодо питань набуття права власності на земельну ділянку у зв`язку із набуттям права власності на розміщений на ній об`єкт нерухомого майна, тому, ураховуючи час виникнення спірних правовідносин, до їх правового регулювання застосуванню підлягають положення Глави 3 «Припинення і перехід прав на землю» Земельного кодексу України (Закон № 561-XII від 18.12.1990, в редакції від 06.04.1999), а також норми Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 27.12.1996). Згідно до частини першої статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Аналогічні норми містяться у Законі України «Про власність» (Закон № 697-XII в редакції від 11.04.1995). На підставі ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Статтею 14 Закону України «Про власність» урегульовано право приватної власності на громадян на землю. Зі змісту зазначеної норми убачається, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до статті 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. На підставі статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР). Під час розгляду справи судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 26.04.1999, посвідченого завідуючою Чигиринською державною нотаріальною конторою Кашицькою О. Г., [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Медведівка Чигиринського району Черкаської області, і розташований на земельній ділянці 0,31 га. Відповідно до п. 3 договору цей будинок з надвірними спорудами належить продавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі № 7, що підтверджується довідкою Медведівською сільської ради № 453 від 26.04.1999. Зазначений договір зареєстровано в реєстрі за № 1017. Набуте позивачем право власності на домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, на підтвердження чого суду наданий витяг від 03.03.2007. Питання переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду на момент набуття позивачем права власності на домоволодіння регулювалося нормами статті 30 Земельного кодексу України (Закон № 561-XII від 18.12.1990, в редакції від 06.04.1999), відповідно до якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Зі змісту вказаної норми вбачається, що законодавство, чинне на момент набуття позивачем права власності на домоволодіння, в імперативній формі передбачало автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі N 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі N 263/6022/16-ц (пункт 42)). З наданої суду довідки від 23.10.2025 за № 275, виданої Виконавчим комітетом Медведівської сільської ради, судом установлено, що згідно записів у погосподарських книгах за період з 1991 року до 2000 року житловий будинок з надвірними спорудами, що на даний час має адресу: [ADDRESS] належав по [PERSON] з 25.09.1994 та [PERSON] з 22.09.1994, до моменту його купівлі 26.04.1999 [PERSON] . Земельні ділянки, загальною площею 0,31 га, обліковуються за [PERSON] . Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР 19-10-29, виданого 22.01.1997, [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Медведівської сільської ради народних депутатів від 02.08.1995 № 4/4 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,311 га в межах згідно з планом. З наданого суду акту установлено, що зазначена земельна ділянка складається із трьох окремо сформованих ділянок. Зазначений акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 168. Ураховуючи наведене судом установлено, що під час набуття права власності на домоволодіння із господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] до позивача [PERSON] умовами укладеного договору не було передбачено набуття права власності на закріплену за цим об`єктом нерухомого майна земельну ділянку, яка на праві приватної власності продовжує рахуватися за [PERSON] . Натомість, чинне на момент набуття позивачем права власності законодавство не передбачало можливості належності будівель і споруд та земельної ділянки, на яких вони розміщені, різним суб`єктам права, оскільки з моменту набуття права власності на будинки і споруди такий набувач автоматично набував право і на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її розміру та цільового призначення. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зі змісту статті 321 Цивільного кодексу України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності гарантовано Основним Законом України та має своє відображення у статті 41 Конституції України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини регламентовано, що кожна людина має право володіти своїм майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Таким чином суд дійшов висновку, що набувши право власності на будівлі та споруди позивач [PERSON] одночасно відповідно до положень чинного на момент набуття права власності законодавства набув також і право власності на земельну ділянку площею 0,31 га, яка була закріплена на праві власності на попередньою власницею зазначеного домоволодіння. Відсутність у [PERSON] правовстановлюючого документу на підтвердження набуття права власності на спірну земельну ділянку такі висновки суду не спростовує. Відсутність такого документа із одночасною реєстрацією права власності на попередньою власницею підтверджує наявність порушеного права позивача, тому суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved