Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] через представника звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що він є власником 40/100 частки об`єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з нежитлової будівлі літ. «Б-1» та нежитлових приміщень першого поверху № 24, 25, 26 в літ. «А-2», реєстраціний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 386433663101. Співвласниками крім нього є [PERSON] (частки 30/100 та 18/100), [PERSON] (частка 6/100) та [PERSON] (6/100). Сукупний розмір частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - 60/100. [PERSON] та [PERSON] є малолітніми дітьми [PERSON] . Об`єкт знаходиться у фактичному володінні та користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Біофарм» (далі ТОВ «АТ Біофарм»), хоча він об`єкт у користування не передавав. Станом на дату звернення до суду із позовом, правові підстави для використання ТОВ «АТ Біофарм» об`єкта відсутні. При цьому, жодної оплати за фактичне користування об`єктом на користь позивача сплачено не було. Загальний розмір ринкової вартості оренди об`єкта за період з 15.01.2016 року до 28.02.2021 року складає 2177410 грн. 00 коп. 04.11.2021 року він звернувся до ТОВ «АТ Біофарм» з вимогою звільнити самовільно зайняті приміщення та сплатити кошти за весь час фактичного користування об`єктом без правової підстави. За відсутності його волевиявлення на передачу об`єкта у користування ТОВ «АТ Біофарм», зайняття приміщень, співвласником яких він є, порушує його право на мирне володіння своїм майном. ТОВ «АТ Біофарм» використовує об`єкт без правової підстави, при цьому не сплачує йому, як співвласнику, плату за користування його власністю. Просив усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві спільної часткової власності об`єктом нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з нежитлової будівлі літ. «Б-1» та нежитлових приміщень 1-го поверху № 24, 25, 26 в літ. «А-2», шляхом виселення з вказаного об`єкта (звільнення будівлі та приміщень) ТОВ «АТ Біофарм» та стягнути з ТОВ «АТ Біофарм» на його користь кошти в якості плати за фактичне використання без правових підстав об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з нежитлової будівлі літ. «Б-1» та нежитлових приміщень першого поверху № 24, 25, 26 в літ. «А-2», у розмірі 463650 грн. 00 коп., а також понесені судові витрати. На підставі проколу автоматизованого розподілу судової справи від 10.11.2021 року, справа розподілена судді Шелест І.М. Ухвалою суду від 29.11.2021 року справа прийнята до розгляду та відкрите провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. У грудні 2021 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в своїх та в інтересах третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , надала суду письмові пояснення щодо позовних вимог, в яких виклала заперечення проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, в обґрунтування зазначила, що твердження [PERSON] про відсутність його волевиявлення на передачу об`єкта у користування ТОВ «АТ Біофарм» не відповідає дійсним обставинам, оскільки [PERSON] не є сторонньою особою, а має безпосереднє відношення до ТОВ «АТ Біофарм», являючись його учасником та бенефіціарним власником, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. ТОВ «АТ Біофарм» було зареєстровано 13.09.2010 року, про що внесено запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером:14801450000047734, та є правонаступником АТ «Біофарм» (адреса реєстрації підприємства до 15.12.2021 року [ADDRESS] , з 16.12.2021 року [ADDRESS] ). Власниками підприємства до 23.01.2020 року були [PERSON] та [PERSON] 25.02.2010 року акціонерами АТ «Біофарм» [PERSON] та [PERSON] було придбано у спільну часткову власність об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з нежитлової будівлі літ. «Б-1» та нежитлових приміщень 1-го поверху № 24, 25, 26 в літ. «А-2», з визначенням часток: [PERSON] 40/100, [PERSON] 60/100, згідно договору купівлі-продажу. Зазначений об`єкт нерухомого майна було придбано саме для розміщення офісу АТ «Біофарм», яке згодом (13.09.2010 року) було реорганізовано в ТОВ «АТ Біофарм». Між співвласниками об`єкта нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо розміщення на безоплатній основі за вищевказаною адресою з 13.09.2010 року офісу ТОВ «АТ Біофарм». Крім того, за домовленістю співвласників [PERSON] та [PERSON] за адресою об`єкта нерухомого майна також було розташовано офіс ТОВ «НВП Біофарм», яке було засновано 05.02.2010 року [PERSON] та [PERSON] . Про наявність волевиявлення [PERSON] щодо розташування офісу ТОВ «АТ Біофарм» та ТОВ «НВП Біофарм» за адресою: м. Харків, вул. Чугуївська, 56, свідчить те, що з 2010 року по 04.11.2021 року [PERSON] жодного разу не висловлював пропозицій щодо реалізації права власності на об`єкт за вказаною адресою та не звертався до виконавчого органу зазначених підприємств з вимогами про звільнення об`єкта або з пропозиціями щодо зміни підстав для користування зазначеним об`єктом. Крім того, [PERSON] займав до 20.03.2017 року посаду директора ТОВ «НВП Біофарм» та до 05.10.2017 року посаду заступника директора з наукової роботи ТОВ «АТ Біофарм», при цьому його кабінет знаходився за адресою: м. Харків, вул. Чугуївська, 56. Зазначене свідчить не лише про обізнаність та згоду [PERSON] щодо користування об`єктом як офісом ТОВ «АТ Біофарм» та ТОВ «НВП Біофарм», а й про його позитивне волевиявлення з цього приводу. Після смерті [PERSON] , 24.01.2020 року частку у статутному капіталі товариства успадкували [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що вимоги [PERSON] є безпідставними та надуманими, його права та інтереси не були порушені, оскільки ТОВ «АТ Біофарм» не створювались жодні перешкоди у користуванні об`єктом нерухомості. У задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі (т. 1 а.с. 84-92). 04.01.2022 року представник відповідача ТОВ «АТ Біофарм», у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив про заперечення щодо наведених [PERSON] обставин та правових підстав позову, вважає позовну заяву необґрунтованою, безпідставною та бездоказовою. Вказав, що на теперішній час об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] частка 40/100, [PERSON] частка 48/100, [PERSON] частка 6/100 та [PERSON] частка 6/100 та складається з нежитлової будівлі літ. «Б-1» та нежитлових приміщень 1-го поверху № 24, 25, 26 в літ. «А-2». Дані нежитлові приміщення були придбані [PERSON] та [PERSON] 25.02.2010 року співзасновниками ТОВ «АТ Біофарм», які після смерті [PERSON] [INFO] успадковані третіми особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свого часу частина нежитлових приміщень за домовленістю співвласників [PERSON] та [PERSON] була передана в безоплатне користування ТОВ «АТ Біофарм» та ТОВ «НВП Біофарм», частки у статутному капіталі яких також були успадковані третіми особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Досягнута домовленість між [PERSON] та [PERSON] про безоплатне використання частини нежитлових приміщень, заснованими ними товариствами, залишалась в актуальному стані і після смерті [PERSON] . При цьому, [PERSON] займав до 20.03.2017 року посаду директора ТОВ «НВП Біофарм» та до 05.10.2017 року посаду заступника директора з наукової роботи ТОВ «АТ Біофарм», а його особистий кабінет знаходився (до теперішнього часу) за адресою м. Харків, вул. Чугуївська, 56. Зазначене свідчить не лише про обізнаність та згоду [PERSON] щодо користування об`єктом (частиною його нежитлових приміщень) як офісом ТОВ «АТ Біофарм» та ТОВ «НВП Біофарм», а й про його позитивне волевиявлення з цього приводу. Про наявність волевиявлення [PERSON] щодо розташування офісу ТОВ «АТ Біофарм» та ТОВ «НВП Біофарм» свідчить і те, що з 2010 року по 04.11.2021 року [PERSON] жодного разу не висловлював пропозицій щодо реалізації права власності на об`єкт та не звертався до виконавчого органу відповідача з вимогами про звільнення нежитлових приміщень або з пропозиціями щодо зміни підстав для користування зазначеними нежитловими приміщеннями. Твердження [PERSON] про відсутність його волевиявлення на передачу нежитлових приміщень у користування ТОВ «АТ Біофарм» та про самовільне зайняття приміщень останнім, не відповідає дійсним обставинам, та є неправдивими і надуманими. При цьому, звертаючись з позовом, [PERSON] конкретно не зазначає, які саме перешкоди, коли і ким конкретно йому спричинені, в чому ці перешкоди полягають. Отримавши 15.11.2021 року лист [PERSON] від 04.11.2021 року про зміну його волевиявлення та звільнення вищезазначених нежитлових приміщень, ТОВ «АТ Біофарм» звільнило приміщення та змінило фактичне місце розташування офісу на адресу: м. Харків, вул. Державінська, 4. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити (т. 1 а.с. 146 154). Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави. На виконання вказаного Розпорядження Червонозаводським районним судом м. Харкова до Ленінського районного суду м. Полтави було передано для продовження розгляду цивільну справу № 646/7377/21. В Ленінському районному суді м. Полтави вищевказана цивільна справа реєстрацію в автоматизованій системі документообігу не проходила. Вищевказана цивільна справа була повернута Ленінським районним судом м. Полтави до Червонозаводського районного суду м. Харкова, та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ від 27.01.2023 року на підставі розпорядження № 02-13/16 від 27.01.2023 року дана справа розподілена судді Глобі М.М. Ухвалою суду від 27.01.2023 року справа прийнята до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 15.03.2023 року представник відповідача, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, повторно надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечив щодо наведених [PERSON] обставин та правових підстав позову, вважає його необґрунтованим, безпідставним та бездоказовим, а вичерпні заперечення проти позову були викладені відповідачем у раніше поданому до суду відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 194 211). 15.03.2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в своїх та в інтересах третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] повторно надала пояснення, вказавши на викладення заперечень проти позову у раніше поданих поясненнях. У задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі (т. 1 а.с. 213 221). Ухвалою суду від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] під час судового розгляду заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Інші особи в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце його проведення завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як встановлено під час судового розгляду, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] та [PERSON] у 1995 році заснували АТ «Біофарм» (іден. код 23317811). ТОВ «АТ Біофарм» було зареєстровано 13.09.2010 року та є правонаступником АТ «Біофарм» (т. 1 а.с. 120-131). [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25.02.2010 року придбали нежитлову будівлю літ. Б-1, площ. 328,1 кв.м. та нежитлові приміщення першого поверху № 24, 25, 26 в літ. А-2, заг. площ. 75,8 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] ( [PERSON] 60/100 частин, а [PERSON] 40/100 частин) (т. 1 а.с. 10 17). Як зазначено у сертифікатах від 01.11.2017 року та від 22.10.2020 року, ТОВ «АТ Біофарм» функціонує за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] (т. 1 а.с. 47-48). Позивач в період з 02.09.2013 року по 05.10.2017 року займав посаду заступника генерального директора ТОВ «АТ Біофарм» (т. 1 а.с. 157-158). Після смерті [PERSON] ( [INFO] ), право власності на 60/100 частин нежитлової будівлі та нежитлових приміщень першого поверху по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 48/100 частин, [PERSON] 6/100 частин та [PERSON] 6/100 частин (т. 1 а.с. 97 104). Крім того, частку у статутному капіталі ТОВ «АТ Біофарм» після смерті [PERSON] , успадкували [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 111-118). Згідно даних висновку про вартість об`єкта оцінки від 15.03.2021 року, ринкова вартість права оренди об`єкта оцінки, розташованого по [ADDRESS] , за весь об`єкт оренди з урахуванням комунальних платежів, з урахуванням вартості права користування земельною ділянкою орендодавця для цілей проходу і/або проїзду до об`єкту оренди становить 2177410 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 24 45). [PERSON] направив ТОВ «АТ Біофарм» вимогу від 04.11.2021 року про негайне звільнення об`єкту нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] та сплату йому плати за користування вказаним об`єктом до його фактичного звільнення пропорційно до розміру його частки у праві власності (40/100) (т. 1 а.с. 53). ТОВ «АТ Біофарм» з 23.12.2021 року орендує та фактично розташовується за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 161). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю. Допитана під час судового розгляду в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працює керівником ТОВ «АТ Біофарм» з 2010 року. Засновниками підприємства були [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , його частку у підприємстві успадкували [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказане підприємство в період з 2010 року по грудень 2021 року розташовувалось по [ADDRESS] . Вказала, що у вказаний період за цією адресою також розташовувалось та використовувало приміщення ТОВ «НВП Біофарм», засновниками якого також були [PERSON] та [PERSON] . У жовтні 2021 року підприємство повністю звільнило приміщення по [ADDRESS] та переїхало у приміщення, розташоване по [ADDRESS] . ТОВ «АТ Біофарм» використовувало частину приміщення по [ADDRESS] на безоплатній основі на підставі досягнутої домовленості між засновниками підприємства та власниками вказаного приміщення [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] під час судового розгляду пояснила, що з квітня 2018 року вона працювала бухгалтером ТОВ «НВП Біофарм», а з 2020 року обіймає посаду головного бухгалтера ТОВ «АТ Біофарм». Засновниками вказаних підприємств були [PERSON] та [PERSON] . Приміщення по [ADDRESS] користувались як ТОВ «АТ Біофарм» так і ТОВ «НВП Біофарм», при цьому порядок користування та конкретні приміщення за підприємствами не визначались. ТОВ «АТ Біофарм» використовувало частину приміщення по [ADDRESS] на безоплатній основі на підставі досягнутої домовленості між [PERSON] та [PERSON] . З грудня 2021 року підприємство звільнило вказану частину приміщення та розташовується по [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи, що ТОВ «АТ Біофарм» після отримання у листопаді 2021 року вимоги співвласника приміщення [PERSON] , розташованого по [ADDRESS] , у грудні 2021 року фактично звільнило вказане приміщення, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та виселення. Щодо позовної вимоги про стягнення коштів в якості плати за фактичне використання без правових підстав об`єкта нерухомого майна За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Приписи гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-3090цс15). Конструкція ч. 1 ст. 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 910/1531/18). Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення. Як було встановлено під час судового розгляду, позивач є засновником та бенефіціарним власником ТОВ «АТ Біофарм», в період з 02.09.2013 року по 05.10.2017 року займав посаду заступника генерального директора ТОВ «АТ Біофарм», яке розташовувалось до грудня 2021 року по вул. Чугуївській, 56 у м. Харкові. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що ТОВ «АТ Біофарм» використовувало частину приміщення по [ADDRESS] на безоплатній основі на підставі досягнутої домовленості між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, суд звертає увагу, що за вказаною адресою окрім ТОВ «АТ Біофарм» також розташовувалось ТОВ «НВП Біофарм», при цьому порядок користування та конкретні приміщення за підприємствами не визначались. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем фактично створювались перешкоди у користуванні належною йому часткою приміщення. Позивачу не виділена належна йому частка в натурі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку про недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, тому з відповідача на користь позивача не підлягають відшкодуванню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed