Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-12 00:00:00

В травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про зобов`язання спростувати недостовірні відомості та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження №12024041570000027 від 15 січня 2024 року за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України. У зазначеній справі було доручено Дніпровському райони; відділу м. Дніпра філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області скласти досудову доповідь стосовно позивача. На виконання ухвали суду Орган пробації звернувся до позивача з проханням надати характеристику з місця проживання. 28 квітня 2025 року Відповідачем була видана характеристика № 796/02-19 на позивача. Зазначена характеристика, як вказує позивач, містить ряд тверджень, які є недостовірними, не відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20 серпня 2025 року просив ухвалити рішення, яким визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, викладену у Характеристиці № 796/02-19 від 28 квітня 2025 року, яка видана Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області; зобов`язати Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом направлення листа-спростування на адресу Дніпровського районного відділу м. Дніпра філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області протягом 10 (десяти) днів з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь позивача моральну шкоду, завдану поширенням недостовірної інформації у розмірі 50000 грн. Та стягнути з відповідача судові витрати. 03 лютого 2026 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що інформація викладена у характеристиці була сформована на підставі звернень мешканців громади, з урахуванням відомостей, наданих уповноваженими органами в межах компетенції органу місцевого самоврядування. При цьому позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт недостовірності зазначений у характеристиці відомостей, тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача надав до суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати без їх участі, позов проси задовольнити. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що 28 квітня 2025 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області була видана характеристика №796/02-19 на [PERSON] , адресована начальнику Дніпровського районного відділу м. Дніпра філії Державної установи «Центр пробації» Чубарь О.В. В характеристиці міститься наступна інформація: За період проживання на території громади зарекомендував себе негативно. До громадського життя не залучався, участі в суспільно-корисних заходах не брав. На зауваження місцевих мешканців та представників органів місцевого самоврядування реагував агресивно. Має неодноразові конфлікти з сусідами. У громаді має стійку репутацію людини, схильної до агресивної, конфліктної та деструктивної поведінки. Контакт із жителями громади мінімальний і конфліктний. Має зіпсовані стосунки з більшістю сусідів, які неодноразово зверталися із усними скаргами на його поведінку. Поваги до соціальних норм, законів і поваги до органів влади не виявляє. Морально-етичні норми часто ігноруються. Згідно з інформацією, наданою офіцером поліції, має негативну репутацію серед жителів громади, як особа яка схильна до вчинення правопорушень. На підставі вищезазначеного, Новоолександрівська сільська рада вважає громадянина [PERSON] таким, що не сприяє зміцненню правопорядку в громаді та має низький рівень соціальної відповідальності.(а.с. 15, 21) Зазначена характеристика була видана на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2025 року у справі №175/15137/24 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 197-1 ККУ. (а.с. 130) Як вказує позивач зазначена характеристика містить ряд тверджень, які є недостовірними, не відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. На підтвердження своєї позиції позивач надав до суду характеристику від 15 квітня 2025 року надану [PERSON] , який є тестем [PERSON] та його сусідом. В характеристиці зазначено, що: [PERSON] є люблячим сім`янином, який піклується про свою дружину та двох малолітніх дітей [PERSON] , 2021 року народження, та [PERSON] , 2023 року народження. Він завжди підтримує родину, створюючи для неї комфортні та стабільні умови. Як батько, він відповідально ставиться до виховання дітей, приділяючи їм багато уваги та турботи. [PERSON] активно допомагав йому, як вимушеному переселенцю з Маріуполя, у вирішенні питань, пов`язаних з оформленням земельної ділянки в селі Новоолександрівка. Окрім цього, [PERSON] виявив велику людяність і чуйність у складні часи війни. Він допоміг та прихистив багатьох родичів та інших осіб, які потребували підтримки через воєнні дії, надаючи їм тимчасовий притулок, матеріальну та моральну допомогу. Ці дії свідчать про його глибоку емпатію та готовність підтримувати тих, хто опинився у скруті. Він знає [PERSON] як сумлінного працівника, який працює директором ТОВ "ПКП А-1-С-Т", де зарекомендував себе як відповідальний фахівець. [PERSON] проявляє активну громадянську позицію, зокрема у справі №160/20123/24 проти Держгеокадастру, де він відстоює екологічні права громади. Це характеризує його як людину, якій небайдуже майбутнє села та добробут його мешканців. Як сусід, зазначив, що [PERSON] є доброзичливим, завжди готовий прийти на допомогу. Він поважає закон, уникає конфліктів і прагне вирішувати всі питання мирним шляхом. Загалом, [PERSON] є людиною високих моральних якостей. відповідальним сім`янином, сумлінним громадянином і надійною підтримкою для нашої родини. (а.с. 20) Згідно характеристики [PERSON] наданої на [PERSON] : Як сусід [PERSON] , знаю його протягом тривалого часу. За цей період він проявив себе виключно з позитивного боку. Це порядна, чуйна та доброзичлива людина, яка завжди підтримує добрі стосунки з оточуючими. [PERSON] є не лише добрим сусідом, але й активним членом нашої громади. Він не стоїть осторонь спільних проблем. Особливо хочу відзначити його внесок у розвиток нашої вулиці: завдяки його особистим зусиллям та ініціативі було вирішено питання з електропостачанням, що позитивно вплинуло на якість життя всіх мешканців. Також відомо про його активну участь у захисті екологічних інтересів громади. [PERSON] приділяє значну увагу питанням збереження місцевих лісосмуг, ярів та загалом навколишнього середовища, виступаючи проти будь-яких незаконних дій, що можуть завдати шкоди природі. Його небайдужість та готовність діяти на благо громади заслуговують на повагу. На підставі вищевикладеного, можу охарактеризувати [PERSON] як відповідального, ініціативного та порядного громадянина і сусіда. (а.с. 21) Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з вимогами ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до вимог ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, за змістом зазначених правових норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні при розгляді справ зазначеної категорії мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Із досліджених судом матеріалів справи, вбачається, що оспорювана інформація, була викладена у характеристиці адресованій іншій особі, а саме начальнику Дніпровського районного відділу м. Дніпра філії Державної установи «Центр пробації» Чубарь О.В., а тому поширення вказаної інформації суд вважає доведеними. Однак, окрім доведення поширення даної інформації, важливим також є саме доведення її недостовірності відносно позивача. Як роз`яснено у п. п. 1, 19 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У своєму рішенні у справі «Лінгенс проти Австрії» ЄСПЛ вказав, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так само, відповідно до вимог ч. ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У своєму рішенні у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» ЄСПЛ наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Вимогами ч. 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Як роз`яснено у п. п. 4. 5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Аналогічна позиція висловлена в правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов`язок щодо доведення, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано численні звернення та інформаційні запити до відповідача та інших органів влади: запити № 07/2-24 08 січня 2024 року, № 11/2-24 від 16 січня 2024 року, № 73/2-24 від 02 листопада 2023 року, № 74/2-24 02 листопада 2023 року, № 76/2-24 від 03 листопада 2023 року, № 60/2-24 від 11 жовтня 2023 року, № 10/2-24 від 15 січня 2024 року, № 58/2-24 14 листопада 2024 року, № 13/02-21 від 10 лютого 2025 року, а також інші запити, відповіді, рішення та розпорядження Новоолександрівської сільської ради. (а.с. 16 136) Однак, суд зауважує, що зазначені докази не містять інформацію, яка могла б підтвердити позицію позивача та спростувати відомості, які містять в характеристиці від 28 квітня 2025 року №796/02-19, зазначені документи лише підтверджують факт звернень позивача до Новоолександрівської сільської ради та його громадську діяльність. З огляду на що, суд не приймає до увагу вищевказані докази, оскільки вони не стосуються предмету спору. Разом із тим, суд зауважує, що сторона відповідача на підтвердження своєї позиції жодних доказів до суду не надала. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Суд вважає, що позивач не довів, що інформація, викладена в характеристиці, не відповідає дійсності, тобто має характер недостовірності, а також, що вказана інформація порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди його особистим немайновим благам або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки судом не встановлено, протиправність дій та вини відповідача, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. Задоволенню не підлягають. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахування вищезазначеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про зобов`язання спростувати недостовірні відомості та стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed