Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-15 00:00:00

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», в інтересах якого діє представник Король Владислав Анатолійович, звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 08.03.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 8837261, за яким внаслідок невиконання зобов?язань відповідач має заборгованість у загальному розмірі 10866 грн, що складається з наступного: 1) 3000 грн заборгованість за основною сумою боргу; 2) 2166 грн заборгованість за відсотками; 3) 5700 грн заборгованість за неустойкою, і право вимоги за яким було відступлено позивачу на підставі договору факторингу № 27/03/2025 від 27.03.2025. 21.03.2025 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 46187-03/2025, за яким внаслідок невиконання зобов?язань відповідач має заборгованість у загальному розмірі 16750 грн, що складається з наступного: 1) 5000 грн заборгованість за основною сумою боргу; 2) 3375 грн заборгованість за відсотками; 3) 8375 грн заборгованість за штрафом, і право вимоги за яким було відступлено позивачу на підставі договору факторингу № 29072025 від 29.07.2025. 26.03.2025 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 57685-03/2025, за яким внаслідок невиконання зобов?язань відповідач має заборгованість у загальному розмірі 29680 грн, що складається з наступного: 1) 8000 грн заборгованість за основною сумою боргу; 2) 6840 грн заборгованість за відсотками; 3) 14840 грн заборгованість за штрафом, і право вимоги за яким було відступлено позивачу на підставі договору факторингу № 29072025 від 29.07.2025. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за вказаними договорами у загальному розмірі 57196 грн. З огляду на викладені обставини ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 57296 грн та понесені позивачем судові витрати. 18.12.2025 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 80). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло, відзиву на позов належним чином повідомлена про розгляд справи відповідач не подала, у зв`язку з чим судом була постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 21.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір про надання фінансового кредиту № № 46187-03/2025, за яким відповідач отримала фінансовий кредит у розмірі 5000 грн строком на 120 днів (до 18.07.2025) шляхом їх перерахування у безготівковій формі на банківський рахунок позичальника з використанням реквізитів платіжної картки № [NUMBER] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,90% на день, що нараховуються на залишок заборгованості, а також комісії за видачу кредиту в розмірі 500 грн. За умовами договору у випадку прострочення позичальником сплати платежів відповідно до термінів, встановлених у графіку платежів, що є додатком до договору, товариство нараховує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми простроченої заборгованості на наступний день після терміну сплати, встановленого у графіку платежу за відповідний розрахунковий (платіжний) період, та до дати погашення заборгованості з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством України (а.с. 20-25, 26-27, 28) Згідно з розрахунком заборгованості відповідач має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 16750 грн, що складається з наступного: 1) 5000 грн заборгованість за основною сумою боргу; 2) 3375 грн заборгованість за відсотками; 3) 8375 грн заборгованість за штрафами (а.с. 29-30). 26.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір про надання фінансового кредиту № 57685-03/2025, за яким відповідач отримала фінансовий кредит у розмірі 8000 грн строком на 120 днів (до 23.07.2025) шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на банківський рахунок позичальника з використанням реквізитів платіжної картки № [NUMBER] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,90% на день, що нараховуються на залишок заборгованості. За умовами договору у випадку прострочення позичальником сплати платежів відповідно до термінів, встановлених у графіку платежів, що є додатком до договору, товариство нараховує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми простроченої заборгованості на наступний день після терміну сплати, встановленого у графіку платежу за відповідний розрахунковий (платіжний) період, та до дати погашення заборгованості з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством України (а.с. 9-14, 15-16, 17). Згідно з розрахунком заборгованості відповідач має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 29680 грн, що складається з наступного: 1) 8000 грн заборгованість за тілом кредиту; 2) 6840 грн заборгованість за відсотками; 3) 14840 грн заборгованість за штрафами(а.с. 18). 29.07.2025 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 29072025, відповідно до якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передало (відступило) позивачу належне право грошової вимоги до відповідача за договорами про надання фінансового кредиту № 46187-03/2025 та № 57685-03/2025 у розмірі 16750 грн та 29680 грн відповідно, що також підтверджується актом прийому-передачі Реєстру боржників та витягами із Реєстру боржників до відповідного договору факторингу (а.с. 31-32, 33, 34, 35, 36). Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави щодо позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, який суд враховує при виборі і застосуванні норм прав до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України. Доказів спростування презумпції дійсності укладених відповідачем договорів матеріали справи не містять. Відповідач мала процесуальну можливість надати суду докази на спростування презумпції правомірності договорів, однак таким правом не скористалася. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що відповідач припустилася порушення умов зазначених договорів щодо своєчасної сплати сум кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого за нею утворилася зазначена заборгованість. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що відповідач не подав відзив на позов та будь-які докази, що спростовують обставини, на які посилається позивач, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 23215 грн, а саме: 1) за договором про надання фінансового кредиту № 46187-03/2025 від 21.03.2025 у розмірі 8375 грн, що складається з наступного: 5000 грн заборгованість за тілом кредиту; 3375 грн заборгованість за відсотками; 2) за договором про надання фінансового кредиту № 57685-03/2025 від 26.03.2025 в розмірі 14840 грн, що складається з наступного: 8000 грн заборгованість за тілом кредиту; 6840 грн заборгованість за відсотками. Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача штрафів за вказаними договорами про надання фінансових кредитів суд зазначає наступне. Згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Суд бере до уваги, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України було введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє дотепер, позаяк останнього разу його було продовжено Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 40/2026 від 12.01.2026, затвердженим Законом України № 4757-ІХ від 14.01.2026, строком на 90 діб, тобто до 04.06.2026. За таких обставин, оскільки штрафи за прострочення виконання зобов`язань за договорами про надання фінансового кредиту № 57685-03/2025 від 26.03.2025 та № 46187-03/2025 від 21.03.2025 були нараховані відповідачу у період дії в Україні воєнного стану, суд не вбачає підстав для стягнення з неї нарахованої позивачем суми заборгованості за штрафами в загальному розмірі 23215 грн. Крім того, що 08.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір кредитної лінії № 8837261, за умовами ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язувалося передати відповідачу у власність грошові кошти (кредит) у розмірі 3000 грн строком на 360 днів (до 02.03.2026) шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу останньої № [NUMBER] , а позичальник зобов?язалася повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів або достроково, а також сплатити плату (відсотки) від суми позики за ставкою 0,95% на день та комісію за надання кредиту в розмірі 517,50 грн. Крім іншого, договором передбачено сплату неустойки в розмірі 150 грн на день (а.с. 40-47). Згідно з розрахунком заборгованості відповідач станом на 26.08.2025 має заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 10866 грн, що складається з наступного: 1) 3000 грн заборгованість за тілом кредиту; 2) 2166 грн заборгованість за відсотками; 3) 5700 грн заборгованість за неустойкою (а.с. 54). 27.03.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 27/03/25, а 26.08.2025 додаткову угоду № 8 до цього договору факторингу, за умовами яких ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) позивачу належне право грошової вимоги до відповідача за договором № 8837261 від 08.03.2025 у розмірі 10866 грн, що також підтверджується актом прийому-передачі Реєстру боржників № 13 від 26.08.2025 та витягом із Реєстру боржників № 13 до відповідного договору факторингу (а.с. 48-49, 50, 51, 52, 53). Разом із цим позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження перерахування грошових коштів у розмірі 3000 грн відповідачу за вказаним договором кредитної лінії, як і доказів користування такими коштами. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). При цьому відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18, наданий банком розрахунок заборгованості як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин наявності заборгованості та її розміру сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, якщо будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Отже, доданий до позову розрахунок заборгованості не може бути таким доказом. У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 17.12.2021 у справі № 278/2177/15-ц вказано, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України). Позивач повинен подати докази разом із поданням позовної заяви. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 2 ст. 83 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, Європейських суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. При цьому позивач, який у встановлений законом строк не надав суду доказів перерахування відповідачу грошових коштів за відповідним договором кредитної лінії, також не звертався до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів. Оскільки позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, саме він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (на чому зокрема наголошується у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18, який також звернув увагу на те, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін). У зв`язку з недоведенням позивачем факту перерахування грошових коштів за договором кредитної лінії, а також фактичного користування відповідачем такими коштами, судом не вбачається підстав для стягнення на користь позивача заборгованості за відповідним договором, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн підтверджується платіжною інструкцією № 145321 від 11.11.2025 та виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 8, 75). Враховуючи те, що задоволенню підлягають 40,52% позовних вимог (23215 грн х 100% / 57296 грн), суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача суму понесених останнім судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1226,95 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (3028 грн х 40,52% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial