Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-18 00:00:00

04.08.2025 до Зарічного районного суду м. Суми надійшла позовна заява про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5 812 992 грн боргу за договором позики. Позов обґрунтований тим, що 30.12.2021 між сторонами у справі був укладений договір грошової позики, за яким відповідач отримав на строк 6 місяців у позику від позивача 55000 доларів США за сплатою процентів у розмірі 2000 доларів США щомісяця. За умовами договору відповідач мав у строк до 30.06.2022 повернути позивачу кошти, отримані у позику, а також сплатити проценти, однак свої договірні зобов`язання він виконав лише частково, сплативши позивачеві проценти у сумі 1800 доларів США. На час звернення позивача до суду загальна сума боргу за відсотками становить 84200 доларів США. На дату складання позову офіційний курс долара США по відношенню до гривні становив 41,76 грн, тому з урахуванням основної суми боргу та боргу за несплаченими процентами борг становить 5812992 грн. Ухвалою суду від 25.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 22.09.2025. Відповідач 01.09.2025 засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, проти позову заперечує з тих підстав, що, на його думку, заявлені вимоги є передчасними, оскільки згідно з умовами договору позики у разі настання обставин непереборної сили, до яких віднесена «війна», усі строки за договором переносяться на строк дії таких обставин, тобто на думку відповідача строк виконання зобов`язань за договором позики не настав. Також відповідач наголошує, що проводить часткові розрахунки позивачем, більш того, направленням відповідачу вимоги про дострокове погашення боргу, реалізував своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України, правовим наслідком чого є припинення нарахування відсотків за позикою. Представником позивача 04.09.2025 засобами підсистеми «Електронний суд» подана відповідь на відзив, доводи відповідача представник вважає безпідставними та такими, що не звільняють відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань за договором позики. Щодо направлення вимоги про сплату боргу, представник позивача звертає увагу на те, що така вимога була направлена виключно через ухилення відповідача від повернення взятих у позику коштів. Крім того у відповіді на відзив представником позивача уточнено позовні вимоги та з урахуванням фактів часткової оплати основної суми боргу зазначено про стягнення з відповідача на користь позивача 50000 доларів США основної заборгованості. Відповідач 04.09.2025 подав до суду заперечення, наполягає на безпідставності позовних вимог та відсутності підстав для задоволення позову. Представником позивача 19.09.2025 до суду було подане клопотання про витребування доказів інформації про доходи відповідача за період з 01.01.2021 по вересень 2025 року. Відповідач проти задоволення клопотання представника позивача заперечував, про що подав відповідні письмові заперечення. Протокольною ухвалою 22.09.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, строк підготовчого провадження був продовжений на 30 днів та підготовче судове засідання було відкладене на 03.11.2025 для отримання витребуваних документів. У судовому засіданні, яке відбулось 03.11.2025, представники позивача ознайомились з отриманими судом відомостями про майновий стан та доходи відповідача. Ухвалою суду від 03.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, судове засідання призначено на 17.12.2025. Судове засідання, призначене на 17.12.2025, було відкладене до 17.02.2026 за клопотанням відповідача у зв`язку з його перебуванням на лікарняному. Судове засідання, призначене на 17.02.2026, не відбулось через тривалу повітряну тривогу, оголошену на території Сумської міської територіальної громади та обстріли території міста Суми та було перепризначене на 19.02.2026. У судовому засіданні з розгляду справи по суті представники позивача підтримали позовні вимоги з наведених у позові підстав та просили задовольнити позов з урахуванням уточнення суми заборгованості, наведеного у відповіді на відзив. Відповідач у судовому засіданні підтримав заперечення, викладені у відзив на позов, наголошував на відсутності підстав для задоволення позову через його передчасність. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 30.12.2021 між сторонами у справі укладений договір грошової позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у порядку та на умовах, визначених договором, у позику грошові кошти у розмірі 55000 доларів США (пункт 1.1 договору) та зобов`язався повернути вказану суму у строк, встановлений у пункті 2.1 договору. За змістом пункту 2.1 договору позика надається на 6 місяців з моменту отримання відповідачем грошових коштів, вказаних у пункті 1.1 договору. Даний строк може бути продовжений за згодою сторін, оформленою додатковою угодою до договору. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів продовження строку користування відповідачем наданою позикою. Відповідно до пункту 1.2 договору від 30.12.2021 проценти за користування позикою складають 2000 доларів США у місяць. Порядок фіксування грошових операцій за договором узгоджений сторонами у розділі 5 договору, пунктом 5.1 якого визначено, що рух грошових коштів фіксується у письмовому вигляді у формі акта передання грошових коштів, який є невід`ємною частиною договору. Пунктом 6.1 договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором через виникнення обставин непереборної сили (війна, пожежа, стихійне лихо, повінь, тривала хвороба позичальника), які не існували на час укладення договору та виникли не за волею сторін. За змістом пункту 6.2 договору у випадку виникнення обставин, вказаних у пункті 6.1 договору, зобов`язання за договором зупиняються на час дії таких обставин, а усі строки переносяться на строк дії даних обставин. При цьому пункт 6.3 договору визначає, що під час або після звершення дії таких обставин мають бути надані докази (довідки Торгово-промислової палати, довідка із закладу охорони здоров`я тощо). Відповідно до змісту боргової розписки від 30.12.2021, копія якої наявна у матеріалах справи, [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 55000 доларів США. Відсотки за користування коштами, отриманими у борг згідно цієї боргової розписки складають 2000 доларів США в місяць. Також за змістом розписки [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] отримані у борг кошти у строк до 30.06.2022 на умовах, визначених у договорі позики. Акт передачі грошових коштів до договору грошового займу від 30.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] підтверджує факт отримання відповідачем від позивача 30.12.2021 55000 доларів США, а також факти передачі відповідачем позивачеві 31.01.2022 1800 доларів США як оплату відсотків за користування позикою, 24.06.2023 2000 доларів США повернення за договором, 01.09.2023 3000 доларів США повернення за договором. Кожний факт передачі грошових коштів скріплений підписами сторін. Таким чином відповідачем було повернуто позивачеві 5000 доларів США згідно договору, а також сплачено 1800 доларів США у якості відсотків за користування коштами. Матеріали справи містять також копію вимоги, складеної [PERSON] та адресованої [PERSON] щодо зобов`язань у тому числі й за борговою розпискою від 30.12.2021, у якій позивач вимагає від відповідача терміново погасити існуючу заборгованість за кредитом у розмірі 105000,04 долари США, однак докази, які б підтверджували як дату її складання чи надсилання, а також дату її отримання відповідачем у справі відсутні. Також у матеріалах справи наявна копія листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, адресована «всім, кого це стосується», про те, що ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 05 години 30 хвилин 24.02.2022. ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Як встановлено у ході судового розгляду та не заперечується учасниками справи, станом на день розгляду справи відповідач суму позики та відсотки за користування нею позивачеві не повернув, при цьому відповідач, не відмовляючись від необхідності повертати позивачеві кошти, отримані у позику, заперечує той факт, що час виконання зобов`язань є таким, що настав. Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов`язання виникають із підстав, встановлених вказаною правовою нормою. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 вказаного Кодексу наголошує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.0.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, відповідно до умов договору грошової позики та змісту розписки від 30.12.2021, позивач як позикодавець передав відповідачеві як позичальникові обумовлену суму грошових коштів, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений строк та сплатити відсотки за користування позикою. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували відсутність у [PERSON] волевиявлення на укладання договору від 30.12.2021 останнім не надано. Отже суд вважає доведеним факт укладення договору позики, на підтвердження якого була складена боргова розписка. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається із змісту договору та боргової розписки сторонами узгоджений термін повернення позики відповідачем не пізніше 30.06.2022. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Суд враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом статей 79, 80 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та у визначений у договорі грошової позики та розписці строк грошові кошти позивачеві не повернув, відтак він є таким, що прострочив виконання зобов`язання, а тому вимога позивача в частині стягнення суми боргу у розмірі 50000 доларів США (з урахуванням часткового погашення боргу) визнається судом правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 84200 доларів США заборгованості за процентами за користування позикою, суд зазначає наступне. Як вбачається із змісту спірного договору, позика була надана на строк 6 місяців, тобто до 30.06.2022. Доказів пролонгації строку користування позикою матеріали справи не містять. Таким чином за користування позикою протягом визначеного договором строку відповідач мав сплатити позивачеві 12000 доларів США (по 2000 доларів США за кожен з шести місяців). У той же час матеріалами справи підтверджений факт сплати відповідачем на користь позивача 1800 доларів США відсотків. Таким чином залишок несплачених процентів, які мав сплатити відповідач становить 10200 доларів США. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/26 поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» ВП ВС розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, «користування кредитом» це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Великої Палати Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. У свою чергу відповідальність за порушення грошового зобов`язання за підстави статті 625 ЦК України полягає у тому, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 74000 доларів США заборгованості за процентами, нарахованими поза строком користування відповідачем позикою. Щодо посилань відповідача на воєнний стан, як на форс-мажорну обставину, що унеможливлює належне виконання зобов`язання та є підставою для перенесення строку виконання зобов`язань, суд зазначає наступне. За змістом статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати України» Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, наданого позивачем у якості доказу настання обставин, передбачених пунктами 6.1, 6.2 договору від 30.12.2021, вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст. ст.14,14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких (-го) настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких (-го) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21. Наданий відповідачем лист Торгово-промислової палати України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Згідно із статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись, ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44. Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати. Відповідно до пункту 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) зазначено, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підставу для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема, висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів. Слід зазначити, що матеріали справи не містять відповідного сертифікату ТПП України, яким підтверджувалась би обставина непереборної сили у виді військової агресії РФ проти України, що не дало можливості відповідачу виконати свої зобов`язання перед позивачем за договором грошової позики від 30.12.2021, також в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності обставин непереборної сили, тому такі посилання відповідача суд оцінює критично. Таким чином, суд дійшов висновку, що факт введення правового режиму воєнного стану сам по собі не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що позов задоволений частково, у той же час позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню 15140,00 грн судового збору пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial