Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-17 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов обґрунтовує тим, що 30.04.2021 між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] було укладено договір № 3588002847-329890 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Вказаний договір є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Відповідачу було надано наступний одноразовий ідентифікатор 2205, для підписання кредитного договору № 3588002847-329890 від 30.04.2021. Відповідно до умов даного договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати [PERSON] кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту, становить 3850 грн (п. 1.1. договору, р. 3., паспорту кредиту); початковий строк кредитування становить 16 дні (п. 2.1. договору, р. 3., р. 4 паспорту кредиту, п. 1. графіку розрахунків); відсоткова ставка, становить 2.15% на добу за початковий строк кредитування визначений п. 3.6., п. 3.7., п. 3.8 договору (р. 4. паспорту кредиту, п. 4 графіку розрахунків). ТОВ «Кошельок» виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Кредитного договору та перерахував грошові кошти на картковий рахунок, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 12797,40 грн, яка складається з тіла кредиту у розмірі 3850,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 8947,40 грн. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12797,40 грнта судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 15 січня 2026 року від представника [PERSON] - піклувальника [PERSON] , в якому останній зазначає, що [PERSON] згідно рішення суду від 30.04.2021 року було визнано обмежено дієздатною та встановлено над нею піклування. Особа може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини, інші дії може здійснювати лише за згодою піклувальника. Такої згоди на укладення кредитного договору від 30.04.2021 [PERSON] не надавалось. Позивач перед їх укладенням не перевірив належним чином обсяг дієздатності позичальника. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. 04 лютого 2026 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких просить позовні вимоги задовольтнити. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом установлено, що 30.04.2021 між ТОВ «Кошельок» та [PERSON] було укладено договір № 3588002847-329890 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Вказаний договір є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Кошельок», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Відповідачу було надано наступний одноразовий ідентифікатор 2205, для підписання кредитного договору № 3588002847-329890 від 30.04.2021. Відповідно до умов даного договору ТОВ «Кошельок» взяло на себе зобов`язання надати [PERSON] кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту, становить 3850 грн (п. 1.1. договору, р. 3., паспорту кредиту); початковий строк кредитування становить 16 дні (п. 2.1. договору, р. 3., р. 4 паспорту кредиту, п. 1. графіку розрахунків); відсоткова ставка, становить 2.15% на добу за початковий строк кредитування визначений п. 3.6., п. 3.7., п. 3.8 договору (р. 4. паспорту кредиту, п. 4 графіку розрахунків). Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і в установлений строк (термін). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У зв`язку з невиконанням умов договору утворилась заборгованість у розмірі 12797,40 грн, яка складається з тіла кредиту у розмірі 3850,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 8947,40 грн. Разом з тим, судом встановлено, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.06.2020 року у справі № 161/20102/19 [PERSON] визнано обмежено дієздатною, встановлено над нею піклування та призначено їй піклувальника - [PERSON] , [INFO] (встановлено згідно даних АСДС). Вказане рішення набрало законної сили 07.08.2020 року та є чинним на дату розгляду справи. Презумпція правомірності правочину підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), де зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У відповідності до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі статтею 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом положень статтей 36, 37 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище. Порядок обмеження цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється ЦПК України. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Правовими наслідками обмеження цивільної дієздатності фізичної особи є те, що над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини. Правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника. Відмова піклувальника дати згоду на вчинення правочинів, що виходять за межі дрібних побутових, може бути оскаржена особою, цивільна дієздатність якої обмежена, до органу опіки та піклування або суду. На підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Як вбачається з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору про надання коштів у позику № 3588002847-329890 дієздатність [PERSON] була обмежена за рішенням суду. Водночас, особі також призначено піклувальника. Правочини, вчинені [PERSON] , враховуючи розмір кредитів та умови кредитування, не можуть вважатися дрібними побутовими правочинами, у зв`язку з чим вони потребували погодження піклувальника - [PERSON] . Підтвердження щодо надання такого погодження станом на дату укладення кредитних договорів або подальшого їх схвалення піклувальником матеріали справи не містять. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім`ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов`язаний утримувати. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заявленої заборгованості. Щодо клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Загальний строк позовної давності (3 роки) фактично не нараховувався з 02.04.2020 року по 03.09.2025 року (включаючи карантинні обмеження та воєнний стан) (положення Закону України № 4434-IX від 14 травня 2025 року «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». Крім того, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову (правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС від 22.05.2018 по справі №369/6892/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed